– részlet –

Harmadik, átdolgozott, javított kiadás
(első kiadás: Pécs, Jelenkor, 1998
második, átdolgozott, javított kiadás: Pécs, Jelenkor, 2006)

© Oravecz Imre, 1998, 2022

Anyám, a darnó-pusztai létére legszajlaibb szajlai emlékének

„Egy öreg fogoly lomhán repül haza, Tatatóváros felé.
Vadászaton volt: rá vadásztak.”

(Márai Sándor: November)

Baji-pást

Buksi I.

Először küzdött az életéért,

idegesen futkosott fel s alá az udvaron,

le-leült,

és eszeveszetten nyalta magát,

el akarta tüntetni, visszajuttatni magába,

mi kijött belőle,

de aztán,

ahogy nőtt az ár,

ahogy elöntötte a lágyékát, hasát, horpaszát, farka tövét, combját, térdét, csánkját,

ahogy összekente, bemocskolta a bundáját,

elgyengült,

és feladta,

és lefeküdt az árok fenekére,

a ringlószilvafa alatt, Andris bácsiék háza hátánál,

törött cserép, hasadt tányér, éti csiga és giliszta közé ejtette a fejét,

és elhomályosuló tekintettel, bocsánatkérőn nézett rám,

mint ki szégyelli,

hogy Murányiék kanjával így járt,

hogy a szenvedély okozta vesztét,

az én szemem láttára,

ki az egészből mit sem értek,

mert nem tudom,

hogy ez gátszakadás,

csak szólítgatom tehetetlenül,

ölelgetem kétségbeesetten a nyakát,

és törölgetem a nadrágomba a kezemről a vért.

Kőfal

A telekhatáron húzódott, hosszan,

a nyári konyha és a disznóól közt,

a Bajiék felőli oldalon,

nagyapám emeltette valamikor,

siroki kőből,

mely rosszul bírja a nedvességet,

de akkoriban nem bányásztak jobbat a környéken,

részint kerítésül szolgált,

részint az udvart védte

az átcsúszástól a szomszéd-portára,

mely sokkal alacsonyabban feküdt,

egy-másfél méterre emelkedett ki a földből,

de túlnan helyenként elérte a háromméteres magasságot is,

mikor építették,

nem tettek a kő közé habarcsot,

csak kötésre rakták a hosszú, faragott kvádereket,

hogy fogják egymást,

és a hézagolás is elmaradt,

de a fal így is megfelelt a célnak,

csak tavasszal volt vele néha baj,

mikor hóolvadás után annyira megtelt vízzel a talaj,

hogy sugárban tört fel az udvaron,

ilyenkor nem tudott ellent állni a ránehezedő nyomásnak,

kibukott belőle egy-egy kő,

és lyuk keletkezett a helyén,

de nem sokáig hagytuk így,

mikor beköszöntött a jó idő,

átmentünk Bajiékhoz,

kitisztítottuk az üreget,

és visszanyomtuk a kilökődött építőelemeket,

és megint rendben volt minden,

az ilyen apró üzemzavarok évente ismétlődtek,

de én és húgom rájuk se hederítettünk,

szünet nélkül mászkáltunk a falon,

nem törődtünk szüleink intelmeivel,

nem féltünk, hogy lezuhanunk,

ha csak tehettük,

felhágtunk a napsütötte, mohos, széles fedőlapokra,

sétálgattunk rajtuk, mint valami mellvéden,

várast játszottunk más gyerekekkel,

vagy csak fent voltunk,

guggoltunk, ültünk, hanyatt feküdtünk,

bámultuk az eget, a felhőket,

vagy hasaltunk, és néztük,

mi történik a mélyben, odaát, Bajiéknál,

mikor megy Andris bácsi felesége, Mari nene az árnyékszékre,

hogyan potyog a körte a körtefáról,

melyik csirkét viszi el a héja,

vagy nem bukkan-e fel János bácsi,

ki nem szerette,

ha a kőfalon tartózkodunk,

mert egyszer átkúsztunk róla az istállója tetejére,

és felszedtünk egy csomó cserepet,

mikor új házat csináltattunk,

elbontottuk a falat,

de nem emlékszem rá,

hogyan zajlott le a művelet,

csak az maradt meg bennem,

hogy a mázsás vagy ennél nagyobb kövek egyszer csak Új-Telepen vannak,

és mikor készül a fundamentum,

apám egymaga teszi őket a talicskára,

veszi le és helyezi pontosan oda,

hová a kőműves mondja,

az úton meg megállnak a járókelők,

és ámulnak,

hogy milyen erős,

pedig akkor már majdnem olyan öreg volt,

mint most én.

Padmaly

A Tarna-part víz alatti részében helyenként kis árkádszerűség képződött,

magassága tíz centi körül mozgott,

szélessége huszonöt-harminc lehetett,

itt kitágult, amott összeszűkült,

vagy átment egy másikba,

és azzal összefüggő rendszert alkotott,

ez volt a padmaly,

ebben különösen sokat turkáltunk,

mert nagyon szerették a halak,

ide húzódtak, itt rejteztek,

és ez nagyon megkönnyítette a dolgunkat,

ha fogni akartunk,

óvatosan elé térdeltünk,

széttártuk a karunkat,

két ponton bedugtuk a víz alá a kezünket,

és villámgyorsan összekaptuk,

néha egyszerre kettő is maradt a markunkban,

vagy ha megszöktek is,

a kudarcért kárpótolt az ismeretlenben való nyúlkálás izgalma,

az, hogy vaktában csináljuk,

hogy teljesen a kezünkre vagyunk utalva,

bár mindig féltünk kissé,

hogy egyszer vízisiklóba vagy valami szörnybe markolunk.

Könyörgés az apákhoz

Apó

Ül a félszer alatt egy rönkön, aszottan, ráncosan,

szemközt a verőfényes, nyári udvarral,

maga van elé,

a fiatalok aratni mentek Siroki Homokra,

ott már érik a búza,

de őt nem vitték,

az már nem neki való,

még a marokszedés se,

mert szédül,

ha lehajol,

vagy nehezen tud felegyenesedni,

bent is lehetne,

fekhetne is,

az ámbituson, a kifeszített pokróc mögött,

hol az ágya van,

ott a legyek se bántanák annyira,

de jobban szeret kint lenni, nézelődni,

tyúkok téblábolnak körötte,

néha felszállnak a katlanházra,

meg-megzörren a lábuk alatt a fedő,

a fémhangra felkapja maga mellől a botját,

és elhessenti vele őket,

különben csend van,

csak a kisborjú bőg néha az anyja után az istállóban,

és a kiscsirkék csipognak,

mikor arra viszi őket a kotlós,

olykor lehunyja a szemét, és elbóbiskol,

aztán hirtelen összerándul, és felriad,

fekete pontok táncolnak a szeme előtt,

és olyan,

mintha jeges kéz markolná a szívét,

de nem a haláltól fél,

azzal már megbékélt,

azóta van így,

mióta bejöttek az oroszok,

és azt beszélik,

hogy kolhoz lesz.

Öreg gazda aratóéneke

Még szól a táblában a fürj,

még bókolnak a sárga kalászok,

még híznak tokjukban a piros szemek,

de már feni búzámra kaszáját a Nagy Kaszás.

Kodak

Apám hozta Kanadából,

egyszerű, hasáb alakú, nagy, fekete doboz volt,

az első, olcsó tömegtípusok egyike,

igénytelen, megbízható, könnyen kezelhető,

ha nem lett volna rajta elöl nyílás,

és oldalt kioldó,

nem hittem volna el,

hogy fényképezőgép,

annyira nem úgy festett,

mindig a tükrös szekrényen hevert, az első házban,

kíváncsian forgattam, kattogtattam,

szerettem volna szétszedni,

megnézni,

mi van benne,

csak nyári vasárnapokon változtatott helyet,

olyankor kint volt velünk,

használatban,

apám kezében,

mi meg előtte,

toporogva, hunyorogva, ruhánkat, hajunkat igazgatva,

együtt vagy külön-külön,

mert csak akkor fényképezkedtünk,

abban az évszakban,

és csak az Úr napján,

jóval mise, ebéd után,

mikor már enyhült a hőség,

és mindig ugyanott,

az úton, a ház előtt, a gesztenyefa alatt,

szemben a kiskapuval, a léckerítéssel,

aztán egyszer csak eltűnt,

nem tudom,

hova lett,

nyoma veszett,

mint a háznak, a gesztenyefának, a kiskapunak, a léckerítésnek,

és vége szakadt a fényképezkedésnek,

csak a képek maradtak,

és a képeken mi: anyám, húgom és én,

és apám árnyéka,

félent a földön, félent ránk vetülve,

mert mindig háttal állt a napnak,

mikor levett bennünket,

hogy ne essen a sugár a lencsébe.

Halászóember

Halászóember

Én még láttam,

de már nem halászott,

ahhoz már túl öreg volt,

és nem is lett volna hol,

egymás közt apónak neveztük,

fehér vászonnadrágot, fehér vászoninget hordott,

és ült a háza előtt a padon,

minden fehér volt rajta,

a bocskorát kivéve,

fehér a ruhája,

fehér a haja,

fehér a bajsza,

mint egy népszínműben,

tiszta és ápolt,

csak a frissen festett léckerítés hiányzott előle,

özvegyember volt,

felesége már a temetőben,

néha bement a házba,

matatott valamivel,

aztán kijött megint,

végigballagott az alacsony eresz alatt,

a terméskő járdán,

a ház végéig

és vissza,

tenyerével gondosan visszaveregette a kicsúszott rozsszalmaszálakat,

övé volt az utolsó zsúptető a faluban,

de általában nem csinált semmit,

csak ült,

és hallgatott,

pipázott,

nézett maga elé,

mintha víz volna a föld,

és halakat látna benne,

mindig elnémultunk,

mikor odaértünk,

még köszönni is elfeledtünk,

mintha nem akartuk volna zavarni,

mintha éreztük volna,

hogy emlékezetében halászik,

fogni szeretne még valamit,

mielőtt elmegy a tó után,

melyet még életében lecsapoltak,

pedig azt se tudtuk,

hogy ő a halászóember,

nekem is apám mondta évekkel később,

mikor már meghalt,

és a házát is lebontották.

Kérdés

Egy forrás szerint a kuruc kor végére Szajla harmadszor is kihalt,

és a tizennyolcadik század közepén Nógrádból

és a Felvidékről érkezett telepesek népesítették be újra,

ki tudja a maiak közül,

kik voltak ezek az emberek,

mit hagytak maguk mögött,

mire számítottak,

és mit találtak itt,

mi hajtotta őket,

hogyan éltek, dolgoztak, éreztek, gondolkodtak,

mitől féltek,

minek örültek,

mit szerettek,

mit gyűlöltek,

mi volt a kedvenc időtöltésük,

mit viseltek,

mit ettek,

mit ittak,

miben hittek

és mit reméltek?

Tizennyolcadik század

Az úton libát terelnek,

az árokban füvet szednek,

a kerítésre köcsögöt tesznek,

a kútból vizet húznak,

a félszerben kapát éleznek,

az ólban disznót etetnek,

az istállóban tehenet elletnek,

a boksában szenet égetnek,

a templomban követ sepernek,

a temetőben sírt egyengetnek,

a kovácsműhelyben vasat tüzesítenek,

a csődörrel kancát fedeztetnek,

a Patakba dögöt vetnek,

a suszternél bocskort rendelnek,

a zsidónál pálinkát vedelnek,

a vándorárustól sót vesznek,

a bírónál igazságot keresnek,

a házban asszonyt vernek,

az ágyban dohányt rejtegetnek,

az udvaron kutyát kergetnek,

a szérűn rozsot csépelnek,

a kazalban lányt hempergetnek,

a földesúrhoz hányadot szekereznek,

az árnyékban babot esznek,

a gatyába szellentést engednek,

és legnagyobb dologidőben félkegyelműként lézeng a faluban a történelem.

Az öregek távozása

Vahalcsik sógor

Nagyanyám unokatestvére, Mari neném révén álltunk vele rokonságban,

ki hozzá ment feleségül,

de nem csak szüleim szólították így,

én is, húgom is,

mindannyiunknak az volt, sógor,

nem volt sok földje,

de kevés se,

csak mintaszerűen gazdálkodott,

szerette, mit csinált,

és jól csinálta,

mindennek megadta a módját,

mindenre volt ideje,

mindene szebb volt, mint másnak,

terménye, lova, hízóbikája,

és szinte mindenhez értett,

növényhez, jószághoz, emberhez, szerszámhoz,

mindig tudta, mit, mikor, miért és hogyan,

képes volt levezetni a legnehezebb ellést is,

ha elromlott valamije,

nem vitte sehova,

fogta, és megjavította,

kivált a fát kedvelte mint anyagot,

nyári konyhája végében volt egy kis műhelye,

télen gyaluforgáccsal begyújtott az apró dobkályhába,

és csodálatos idomokat esztergályozott,

ügyesen bánt a vésővel is,

még teknőt is tudott vájni,

meg vetélőt csinálni az eszvátához,

szívén viselte a falu sorsát,

egyházközségi tisztséget is betöltött,

mindenkivel szelíden beszélt,

senkit nem nézett le,

emberségesen bánt az utolsó cigánnyal is,

de szókimondó volt, egyenes és következetes,

mindenki felnézett rá,

adott a véleményére,

és olyan megbecsülés övezte,

hogy a legmegátalkodottabbak sem mertek káromkodni a jelenlétében,

még a hatóság is tisztelte,

még akkor is,

mikor kuláklistára tették,

még Baji Franci, a tanácselnök se neheztelt rá,

pedig az sírt,

mikor Sztálin meghalt,

segített a rászorulón,

mi is sokszor hívtuk szántani,

vagy ezt-azt kocsival hazaszállítani,

sokáig vele szúrattuk meg a disznónkat is,

de a legtöbbet azzal tette értünk,

hogy téli estéken eljött hozzánk heverni,

mindig izgatott lettem,

mikor kintről meghallottam,

mint veri a csizmájáról a havat a lépcsőn,

bejött,

mondott valami vicceset,

min mindig felderültünk,

aztán leült,

vett a pattogtatott kukoricából,

meghallgatta velünk Szabad Európát,

és mesélt,

oroszországi frontélményeit hallgattam legszívesebben,

hogy hogyan járt túl a visszavonuló németek eszén,

kik szövetségeseink voltak,

de feláldoztak bennünket,

a kolhoz felől is kérdeztük,

ilyenkor mindig elkomorult a tekintete,

és szomorúan csóválta a fejét,

mintha érezte volna,

mi vár rá,

mi vár ránk,

ha csapás érte,

nem tört le,

felesége korai halálát is hamar kiheverte,

bízott magában, a jól végzett munkában,

később brigádvezető lett,

próbálta menteni a menthetőt,

de a téesz őt is leteperte,

a lelki törés súlyos betegséghez vezetett,

és még nyugdíjaztatása előtt elragadta a halál.

Csabai neneék

Csabai neneék a Baji-porta alsó felén laktak,

Csabai nene és az ura, Andris bácsi,

házuk háttal állt az udvarunknak,

Csabai nene keresztneve Mari volt,

de sosem emlegettük Mari neneként,

csak amúgy,

nem ő hordta a nadrágot,

mégis Andris bácsi elé helyeztük,

mert kettejükre értettük:

Csabai neneék,

volt egy fiuk,

de fiatalon meghalt,

a másik Bajival, Jánossal ellentétben nagy szegénységben éltek,

ez meglátszott a kínos rendben tartott udvaron is,

nem volt rajta más, csak disznóól, tyúkól, aprócska tehénistálló

és tűzifa, méterben,

meg apróra hasogatva, tördelve,

és gondosan berakva, feltornyozva a kőfalunk alatt,

volt némi földjük is,

de bennem úgy élnek,

hogy nem csináltak egyebet,

csak szüntelen rőzsét hordtak a hátukon,

mintha mindig az örök télre készültek volna,

fáradhatatlanul jöttek-mentek, ingáztak az erdő és a falu közt,

üresen is görbén,

a kortól és a tehertől szinte derékszögbe hajlottan rótták az utat,

földre szegezett tekintettel,

mintha elvesztettek volna valamit,

és azt keresnék,

csak akkor néztek fel,

ha rájuk köszönt valaki,

vagy ha megálltak leülni, pihenni az árokszélen,

az utolsó forduló után gondosan bezárták a jószágokat,

és bementek a földes konyhára,

villanyuk nem volt,

petróleumlámpával világítottak,

de azt is ritkán gyújtották meg,

mire megvacsoráztak,

beesteledett,

és átültek a kemencepadkára,

a kaput nem riglizték be,

az én kedvemért,

ilyenkor mentem át hozzájuk,

heverni,

többnyire héjában sült krumplival kínáltak,

szakajtóból,

és azt mondták: Isten hozott,

a sötétben csak a körvonalaikat láttam,

és olykor egy-egy arc-, kéz- vagy lábrészletet,

mikor tettek a tűzre,

és rájuk esett a fény,

hallgattam őket,

kendezték egymást,

szelídek voltak, mint a galambok,

és előzékenyek egymással, mint két főrend,

a beszédük meg teles-tele régi szavakkal, fordulatokkal,

melyeket más már nem használt,

Andris bácsi sűrűn emlegette a tengert, a hajókat és Fiumét,

hol haditengerész volt,

az első világháborúban,

olyan sokszor hallottam ezt a városnevet,

hogy sokáig azt hittem,

van tengerünk,

azt kívántam,

bárcsak mindig este volna,

sose feküdnének le,

és ne kellene hazamennem,

szerettem Csabai neneéket,

csak az első házuk miatt sajnáltam őket kissé,

egyszer jártam a hideg, fűtetlen szobában,

hol háltak,

és megborzongtam,

pedig akkor nyár volt.

Gábor bácsi

Nem volt borbély,

gazdálkodott,

csak valahogy hozzájutott egy gépollóhoz,

és rájött,

hogy van hozzá érzéke,

aztán beszerzett minden kelléket,

vasárnap reggel lehetett hozzá menni,

végzés után,

mise előtt,

mikor már ráért,

otthon csak annyit mondtam:

megyek Gábor bácsihoz,

ezt mindenki értette,

azt jelentette,

nyiratkozni,

télen a konyhán dolgozott,

de mihelyt kinyílt az idő,

kint a csűrben,

az volt a rendes műhelye,

hátul, az istálló végében,

köszöntem,

és letelepedtem a többi vendég mellé,

egy földre fektetett gerendára,

hová besütött a nap,

és vártam,

hallgattam a felnőttek beszédét,

néztem a falra akasztott ostor csapóját,

a kerékabroncsot, a csapszöget, a saroglyát,

a tartalékhámot, a rudalóköteleket,

fent, a magasban a szénapadlás sötét száját,

a pókhálós szarufákat, a cserepek fonákját,

élveztem a nyugalmat, a mozdulatlanságot,

hogy senki nem csinál semmit,

mindenki pihen,

Gábor bácsit kivéve,

ki fürgén jártatta az ujjait,

mikor sorra kerültem,

lovaglóülésben, arccal a támlának helyet foglaltam a házból kihozott széken,

törülközőt csavart a nyakam köré,

és munkához látott rajtam,

ritkán szólt,

ellentétben az apjával,

egy reszkető fejű aggastyánnal,

ki unatkozott bent,

és mindig kiült közénk,

és váltig hajtogatta,

hogy régen minden jobb volt,

mialatt szüntelenül pipázott,

és kört köpködött maga köré.

Gábor bácsi gyermektelen, szelíd ember volt,

nem káromkodott,

tisztelte a szüleit,

kellemes istállószagot árasztott,

és egyenletesen szuszogott a fülembe,

néha megkérdezte,

hogy húz-e,

nem húzott soha,

ügyesen bánt a szerszámmal,

és hátul se szedte fel nagyon,

valahányszor a tarkómhoz ért a keze,

éreztem,

hogy meleg,

ilyenkor szerettem volna,

ha ő az apám,

a mi vasárnapi ebédünk fő bent a konyhán,

és segít nekem bodzafapuskát csinálni,

mikor megjöttünk a templomból,

etetés után pedig elmegyünk valahova szénáért,

de előbb megmutatja,

hogyan kell befogni a lovakat.

Beszélgetések nagyapámmal

Nagyapám úgy dönt, hogy végleg kivándorol

Nem találom a helyem, mióta hazajöttem. Először jól

indult minden, bár voltak baljós előjelek. A fináncok

majdnem levetkeztettek a határon, meg be kellett menni

az elöljáróságra is, és összeszidtak egy papír miatt,

ami nem volt aláírva. De nem bántam, itthon voltam,

megérkeztem. Rendeztem az adósságomat, földet vettem,

nem a legjobbat, de nincsen rossz föld, csak rossz gazda,

azt tartják az öregek. Házat építettem a Felvégben,

istállót meg hidast, meg mindent, ami egy portára kell.

Kőfalat húzattam kerítésnek, a belső szélen, ahova lejt,

hogy meg ne szaladjon a part, mint sok helyen látni.

Csűr is jó lett volna, de azt későbbre halasztottam. Előbb

ló kellett. Sokat jártam a pej meg a kesely után, elmentem

sok vásárra, de megérte várni, keresgélni, mert a végén

csak rájuk találtam, és jól beváltak. A tehenet, azt a Panni

választotta, az asszony. Az jobban ért az ilyenhez.

Vigyázott, hogy rúgós ne legyék, mert akkor nem bírja

fejni, ami az ő reszortja, bár nem olyan, mint az aprójószág,

hogy csak hess. Ember kell hozzá, pláne, mikor ellik.

Elköltöztünk apáméktól. Ideje volt, már nagyon egymás

útjában voltunk. De nem volt harag, kiadta, ami járt. Nem

volt sok, ami nem csoda, hiszen kilencen vagyunk testvérek,

a megholtakat nem számítva. Végre a magam ura lettem,

nem parancsolt többet senki, azt csinálhattam, ami jólesik.

Eleinte nem volt könnyű, magamnak kellett határozni mindenben,

rajtam állt minden. Hogy mit vetek, mennyit, meg hova.

A szabadságval enyém lett a felelősség is. Meg kicsit

elszoktam a földmunkától odakint, Ohióban, a vasgyárban.

Bár az se volt gyerekjáték, csak éppen más volt. Rendesen

megfizették meg emberszámba vették az embert. Becsülték,

aki dolgozott és megbízható volt, aztán nem lépett be

a szakszervezetbe. Volt látszatja a munkának, meg eleje

meg vége. Az ember fajront után kimosakodott, tiszta ruhát

húzott, és ment haza, mint egy úr. Nem volt gondja másnap

reggelig. Vagy szórakozni, a maga fajtája közé. Nem

a taljánokhoz, mert azok egy izgága, cigány népség. De

abban, ami itt van, nincs megállás, azt csinálni kell, látástól

vakulásig, ha fú, ha esik. Nincs mese, a jószág enni kér,

ha hétköznap, ha vasárnap. Kutya mesterség ez. De belegyöttem

lassan megint, visszatanultam, amit elfelejtettem, visszagyöttek

a kezembe a fogások. Ment is rajtam széjjel a ruha, izzadtam

szétfele a jó kinti barhétingeket gyorsan, leszakadt rólam

a cejgoverál, széttapostam a kényelmes, bélelt bakancsokat

egykettőre. És nemsokára úgy néztem ki, mint a komáim, mint

más. Ha nem hordok sapkát, hát senki meg nem mondja, hogy

átmentem meg átgyöttem a Nagy Vizen, hogy amerikás vagyok, ha

így lát. De még nem bántam meg. Nem mondom, sokat volt eszemben,

ami kint volt, meg hogy hogy volt, mint volt. Mert maradhattam

volna, megvolt a megélhetésem, megvolt ott nekem mindenem.

Még az asszonyt is kivitettem. Már a lányunk is kint született,

az Annus. Nem akartam, meggondoltam magam. Összeszedtem

valamennyit, aztán hazagyöttem, ahogy tervezve volt. Hazagyöttünk

mindnyájan. Minek éljék idegenben, akinek hazája van meg

nemzete. Volt, aki le akart beszélni. Minek mégy vissza, mikor

a nehezén már túl vagy, mikor ennyit belefektettél, ezt

kérdezte a magyar pap. És a gyárban is csodálkoztak, hogy csak

ukmukfukk kilépek, pont akkor, mikor meg akartak tenni

fórmannak, az ír helyett, ami nem kis dolog. A gyerek is rítt

nagyon, hogy meg kell válni a játszópajtásaitól, aztán nem mehet

többet az iskolájába. Mert jól tanult, megvolt hozzá az esze,

a tanítója is szerette, itthon meg leromlott. Olyan bánata

volt szegénynek, hogy sokáig nem is akart magyarul szólni,

még hozzánk se, a szüleihez. Már azt hittük, hogy valami lelte, de

aztán elmúlt róla. Kint szakmát is szerezhetett volna, bár egy

lánynak az nem olyan fontos, itt, az ókontriban legalábbis nem

divat. Fő, hogy dolgos legyék meg tudjék főzni. És tud is, azt

mondja a Paja, a vejem, merthogy közben felnőtt, és férjhez ment.

Szóval, már benne voltam, mert belevágtam, már nem volt visszaút,

csinálni kellett, no. Minden kezdet nehéz, majd csak kialakul,

mondogattam magamnak. Ezért meg ezért mentél ki, ezért meg ezért

gyöttél vissza, menni kell ennek, előttem volt minden fehéren-

feketén. Ment is darabig, beindult a gazdaság. Volt segítségem

is, először az asszony. Rá mindig lehetett számítani, már

kint is. Eszes, ügyes, meg töri magát. Ha lebetegszek, tán még

szánt is helyettem. Ő már csak ilyen, pedig az nem asszonynak

való, az eke szarva. Hál istennek, nem lett semmi bajom.

Folytatódott a gyerekáldás. Jött a nagyobb fiunk, a Pesta. Két

ember lett a háznál, mert alighogy megtanult járni, befogtam.

Jó gyerek volt, szófogadó. Alig maradt ki az iskolából, már

majdnem olyan rendet vágott, mint én. Olyan szépen dolgoztunk

együtt, úgy a kezem alá járt, hogy öröm volt nézni. Most már

legény, már a lányok körül legyeskedik, de még most is tisztel,

nem beszél vissza. Az Imre, a kisebb, aki utána lett, az már

nem ilyen lesz. Még hétesztendős, de már olyan akaratja van,

hogy na. Aztán egyszer csak megakadt, visszaesett minden.

Befuccsoltam. Csőstül jött a baj. Hol ebbe buktam bele, hol abba.

Néha már úgy is volt, hogy még a fejadag se volt ki. A csűrből

nem lett semmi. Ha esett, kint ázott minden. Még a kocsit se

volt hova behúzni, ha rakodás közben rákezdte. Bővíteni

kellett volna, ezt-azt venni, cserélni, felújítani. De nem

volt miből, elfogyott a pénz. Akkor kaptam rá az italra, mert

nem iszik az ember ok nélkül. Kezdtem csúnyán beszélni az

asszonyval meg a gyerekekvel. Aztán kitört a háború meg

a kommün. Megúsztam mind a kettőt, de tovább romlott a helyzet.

A jó rossz lett, a rossz még rosszabb. Gyött a drágaság,

a pénznek nem volt értéke. Vetőmag kellett. Futtam fűhöz-

fához, de senki nem adott kölcsön. A tetejébe megdöglött

az egyik fejős tehenünk, csak egy maradt, a gyengébb.

Legatyásodtunk. És most így vagyunk. Már disznót se bírunk

ölni. Durva, mogorva lettem, a jószágon töltöm ki a mérgem, amit

elítélek. Tavaly őszvel még nem voltam ennyire, de december

tájékán rám gyött valami nem tudom mi, valami nyugtalanság,

olyan kapálódzásféle, mintha csapdába estem volna. Már

az étel se esett jól, lesoványodtam. Kérdezte is a jegyző, mi

baja, Estván. Semmi, mondtam óvatosságból, mert sose lehet

tudni. Még többet iszok. Egyszer mérgemben már az asszonyt is

megcsaptam. Sokáig nem szólt hozzám utána. Még az istállóba

is kihurcolkodtam, hogy megengeszteljem. Alig vártam, hogy

kitavaszodjék, hátha változást hoz a kikelet. De nem történt

semmi, maradt minden a régiben. Megint elvettem, még rosszabb

lett a kedvem. Most május van, szól Lak-tetőn a kakukk, éppen

gyövök hazafelé a határból. Kukoricát ekekapáztam. Az Imrus

vezette a lovat, itt ül mellettem a bakon. Átadtam neki a gyeplőt,

nem sietek. A lovak csendesen poroszkálnak, csúnya a szőrük,

zab kellene nekik. Búzatábla mellett visz el az út, tudom,

kié. Tűrhetőnek ígérkezik az idei termés, bár az utolsó szót

az időjárás mondja ki. De az aratást azt már nem várom meg.

Sokáig törtem a fejem, hogy mitévő legyek. De máma döntöttem.

Nem kínlódok tovább, nincs értelme. Tévedtem. Pénzzé teszek,

amit lehet, eladom a búzát lábon, a Pestára lefizetem

az illetéket, mert katonaköteles, aztán kiváltom az útleveleket

a szolgabírónál. Összepakolunk, aztán kimegyünk Kanadába.

Oda még lehet, az még fogad, azt mondják, meg azt írta az Annus

is, aki már kint van, merthogy kimentek a Pajával. Panni meg

majd utánam gyön az Imrussal. Nehez lesz itt hagyni mindent,

búcsút venni mindentől, az én koromban, de muszáj. Tartozok vele

a gyerekeknek. Még ma este beszélek apámékval meg Pestával. De

a Pannival most rögtön, mihelyt hazaértem, és kifogtam. Biztosan

örül majd, hogy neki lett igaza, merthogy ő akkor a maradás

mellett volt. Ha otthon van, ha meggyött már Recskről, mert

tegnap azt mondta, hogy ő csak átmegy a piacra, csak átviszi

azt a vajat meg túrót, kell a pénz, pedig magunk is megennénk.

Ilyet is ki hallott már, tehenet tartunk, aztán nekünk csak

az író jut, nem élet ez, hiába, no!

Szőlő

Mikor nagyapámat a recski állomásra vitte a kocsi,

az utolsó,

mit a szajlai határból látott,

Belső-Rácfalu volt,

hol egyszer hordáskor Misu güdrinél felborult,

és egyik lovát helyben agyon kellett lövetnie,

mert magával rántotta a rúd,

és eltört a lába,

az út hátralévő részét koromsötétben tették meg,

mert hirtelen beborult,

és vastag esőfelhők takarták el a holdat,

sokáig azt hitte,

hogy ez marad meg legélesebben emlékezetében,

de Kanadában megkönnyebbülten állapította meg,

hogy tévedett,

mert mindig Dregoly jelent meg előtte,

világosan és tisztán,

még a szőlőjét is ki tudta venni,

minden egyes tőkét külön,

a gyengéket éppúgy, mint az erőseket,

az aljtól fel a tetőig,

pontosan úgy, abban a rendben,

ahogy annak idején telepítette.

Nagyapám elhagyja nagyanyámat

Elmegyek, Panni, nem csinálom tovább, én megtettem mindent,

ami tőlem telt, nem rajtam múlt, az én lelkiösmeretem

tiszta, elegem van az örökös veszekedésből, betelt a pohár,

elválnak útjaink, legyen meg a sors akarata, nem teszem

magam jobban tönkre, már így is tiszta ideg vagyok, nem

bírom a feszültséget, az acsarkodást, semmi értelme az egésznek,

nem ezért vettelek el, nem ezt ígértük egymásnak az oltár

előtt, én nem ezt akartam, nem így képzeltem el a jövőt,

én családot akartam, ami az alapja mindennek, otthont, ahol

melegség van meg egyetértés, mert anélkül nincsen semmi,

se békesség, se előbbrejutás, kell, hogy az egyik megértse

a másikat, nézzed a galambot, ott a tojó meg hím, és

felváltva ül a tojáson, mert egy akaraton van, pedig az csak

egy oktalan állat, ez a természet rendje, az egy magában

csak egy, de a kettő már több, az kettő, a házasélet áldozatot

kíván, láttam én azt otthon is, mikor gyerek voltam, láttam a

Kusnyár-szögben, apa meg anya is összezördült néha, de aztán

kibékültek, nem marták egymást feszt, mert az egyik mindig

engedett, aztán egyfele húztak és megbecsülték egymást,

nem úgy, mint mink, és tisztességvel felneveltek bennünket,

tudtam én, hogy nem lesz könnyű, hisz nem vagyunk egyformák,

meg senki se bújhat ki a bőréből, és igazam volt, de azt hittem,

hogy majd változik, hogy idővel összeszokunk, és másként

lesz, de csak rosszabb lett, és ide jutottunk, ilyen csúfságra,

ezért bizony kár volt kigyönni Kanadába, mindent megint

elölről kezdeni, idegen népek közt senyvedni, akik lenézik

az embert, mert azt hiszik, hogy ők különbek, ahol mindegyik

csak azt várja, hogy a torkodnak ugorhassék, pláne most,

hogy minden rosszul megy, hogy gazdasági válság van, aztán

egymás után adják ki a tájmot mindenkinek, mert sorra megbuknak

a kompániák, ezt otthon is elérhettük volna, ezért nem volt

érdemes vándorbotot fogni, ekkora áldozatot hozni, semmiért,

jó, itt jobban élünk, mint otthon, itt mindennap húst ehetünk,

legalábbis eddig így volt, meg szabadság van, de akkor is,

elismerem, ne mondjad, én is hibás vagyok, nem tagadom,

nem akarok én mindent rád kenni, én se vagyok egy angyal,

tisztában vagyok én avval, én is úgy viselkedtem sokszor,

ahogy nem kellett volna, nem törődtem veled eleget, néha többet

ittam a kelleténél, meg botra beszéltem, kárhoztatom is most

magam érte, és kárhoztattam mindig, csak nem teelőtted,

hanem magamban, mert nem akartam lovat adni alád, nehogy azt

higgyed, hogy én olyan beképzelt vagyok, vagy érzéketlen,

nem vagyok az, sőt, most elárulok egy titkot, sokszor úgy

éreztem, hogy én vagyok az oka mindennek, folyton szekállak,

és semmivel se vagyok megelégedve, ami nem igaz, mert mindig

kettőn áll a vásár, de tény, hogy bennem van az indulat,

és nem bírok neki parancsolni, és olyat cselekszek,

hogy magam is megbánom, de akkor már késő, utána

már hiába emésztem magamat, ami megtörtént, az megtörtént,

azon nem lehet változtatni, olyankor nem vagyok az ura az

akaratomnak, pedig de jó volna, ha az volnék, mennyivel

egyszerűbb volna, ha volna megállás, ha teszem azt, neked

több eszed volna, és megfognád a karom, és azt mondanád,

ne haragudj, Pesta, vagy nem mondanál semmit, csak úgy

megfognád, és én abbahagynám, de nem fogod meg, hanem csak

hergeled magadat, és amikor elkezdel visszabeszélni, akkor

hirtelen elönt a forróság, és elzsibbad a tarkóm, itt, ni,

aztán nem felelek magamért, és megütlek, nem erősen, csak

éppenhogy érezzed, de mégis eljár a kezem, aztán csak nézek,

nem értem, olyan, mintha nem is én lettem volna, hanem valaki

más, hát, ez a nagy helyzet, Panni, nem egyezünk, nem és nem,

ezért muffolok én most, amíg nem késő, amíg nagyobb kárt

nem teszek benned, nehéz szívvel hagylak itt benneteket,

hisz ti vagytok nekem mindenem, és öreg vagyok én már ahhoz,

hogy új életet kezdjek valakivel, de legjobban az Imrust sajnálom,

a Stíf itt hagyott bennünket, a maga útját járja, az Annus

meg már férjnél van, kirepült a fészekből mind a kettő,

de ez még gyerek, a tetejébe most van a legnehezebb korban,

kamasz, őmellé még apa kellene, aki irányítja, aki fogja,

és nyesegeti a vadhajtásait, legszívesebben magammal vinném,

ha jönne, de meg se próbálom, mert már elcsavartad a fejét,

és magad mellé állítottad, erőszaknak meg semmi értelme,

pedig szeret, és hiányzok majd neki, remélem, nem szakítod

el tőlem végleg, nem tennél vele jót neki, akárhogy is vagyunk

mink egymásval, csak a mi fiunk, és tudnia kell, hogy mindig

számíthat rám, mert az apja vagyok, nem lesz könnyű dolgod

vele, de amíg dzsábom van, addig támogatlak benneteket,

rendszeresen küldök pénzt élésre, ruházkodásra meg iskoláztatásra,

és ha nincs ellenedre, tartom vele a kapcsolatot, vagy úgy,

hogy benézek hébe-hóba, vagy úgy, hogy ő gyön el hozzám, ha akar,

és ha lesz hova.

Dregoly

Tó

Nyoma sincs már,

téeszszántók terülnek el a helyén,

de a neve még megvan,

ma is így hívják a folyóvölgyszakaszt: Tó,

gyerekkoromban nem értettem,

azt mondták: megyünk a Tóba,

vagy: a Tóban voltam,

holott sehol nem volt tó,

egyszer aztán megmagyarázta valaki,

mi nem mondtunk ilyeneket,

nem volt arra földünk,

de másoknak igen,

sőt, voltak kifejezetten tós családok,

kiknek jócskán,

a Tóba menni rangot jelentett,

a falu elejéhez tartozást,

mert a tehetősebbjének ott volt rétje,

a tósokat mindenki irigyelte,

kivált aszály idején,

mikor máshol csak góré, gaz termett,

de ez nem okozott társadalmi feszültséget,

a Tónak is volt hátránya,

esős nyarakon elöntötte a víz,

ilyenkor kissé úgy festett,

mintha valóban tó lenne,

bárkák módjára úsztak a rendek,

és piócáktól hemzsegett a sárgabarnás lé,

a mentés alapos próbára tette a mezítláb, felgyűrt szárú nadrágban, felhajtott

szoknyában belegázoló tulajdonosokat,

ki kellett húzni a szénát, a sarjút,

és megszárítani valahol,

az ázás megfogta, elszínezte a takarmányt,

és jelentősen csökkentette tápértékét,

a jószág az ilyet félrelökte,

kinek nem volt kaszálója a Tóban,

azt kárörömmel töltötte el a csapás,

ez az érzelem ellensúlyozta a másikat,

a természet bölcsessége eltüntette az elégedetlenséget,

és mintegy igazságot teremtett,

siroki nagyanyámhoz menet sokszor átbicikliztem a Tón,

és elképzeltem,

milyen lehetett,

hogyan hullámzott,

milyen hangokat adott,

hogyan tört meg benne a fény,

mint lebegtek homályában, a kormány magasságában a dülledt szemű halak,

milyennek láthatta erdész nagyapám,

ki akkor még fiatal volt,

és csónakot is tartott,

állítólag Darnó alatt, a hegy lábánál, a későbbi dűlőút táján volt kikötve,

nem messze az erdészháztól,

mindig abban evezett ki a zsidó erdőbérlővel,

mikor az megjött Pestről szalonkázni,

mikor még megvolt a Tóban a tó,

mert még nem szabályozták a Tarnát,

és ők is kint laktak, az erdő alatt,

csak később költöztek be a faluba,

mikor az öreg nyugdíjba ment.

Dolyina

A Felvégen túli gazos, elvadult völgy,

annak folytatása,

melyben a falu is elhelyezkedik,

domborzati értelemben a Kishalomnál kezdődik,

ott a szája, valahol a csődöristálló helye és a volt Fucsko-porta vonalában,

de csak itt hívják így,

másfél-két kilométer hosszú,

és átlagosan négyszáz méter széles lehet,

a közrefogó két hegyvonulat lába nem párhuzamos,

itt-ott belenyúlik,

ettől kissé szabálytalan,

van egy névtelen oldalnyúlványa is,

Isten-hegy széles lefutásánál ér véget,

az zárja le,

ott egészen lejön az erdő,

ott van a fara,

feneke, felfelé haladva, enyhén emelkedik,

de nem nagy benne a szintkülönbség,

a biciklis alig, a gyalogos észre sem veszi,

képzeletbeli tengelyétől jobbra vízfolyás található,

ez a Patak,

a farban ered,

de alig csörgedezik benne valami,

szinte keresni kell medrében a fű közt a vizet,

és nyáron ki is apad,

még odébb földút húzódik,

melyen a Búzásvölgyi-tóhoz igyekezve és nagy port felverve időnként végigrobog egy-egy horgászautó,

ez a völgy valaha valóságos édenkert volt,

hol ma csak dudva trenkabokor van vagy legfeljebb telepített feketefenyő,

ott egykor kiterjedt földművelés folyt,

jó karban tartott szántók nyúltak fel a meredek lejtőkön a tetőkig,

lóhere illatozott, kukorica susogott, krumpli zöldellt, árpa, búza, zab, rozs hullámzott mindenfelé,

lent az aljban gondosan ápolt, kis parcellák terültek el keresztben,

némelyik tulajdonosa szántójának folytatásában, némelyik csak úgy magában kihasítva,

ezek voltak a konyhakertek,

ott termett a rengeteg káposzta, sárgarépa, petrezselyem, uborka, paprika, paradicsom, mák,

és zölden harsogott és párásan reszketett minden,

mert az öntésföld jól tartotta a nedvességet,

a felesleget meg leszívta a Patak,

melynek akkor még csobogott a vize,

a partján pedig, ki-ki a maga darabja végében, sárga, piros fűzfavesszőt neveltek kosárfonáshoz,

még nem fogta meg körös-körül a csapadékot a parlag, a gyep,

esőzések idején aláfolyt a barázdákban,

és még működtek a felszín alatt a tápláló erek,

az út se ott vitt, hol most,

nem vágta keresztül a legjobb részeket,

a Lak felőli oldalon kanyargott, szorosan a parcellák végében,

nem volt szabad róla kocsival a kátyúk miatt letérni,

és valaki kárára csak így önkényesen megszélesíteni,

még Urbán, a kondás se eresztett le róla egyetlen disznót se,

mikor makkoltatni hajtott vagy haza,

sokat jártam Dolyinában,

a magunkéban uborkáért, hagymaszárért,

ha anyám küldött,

a Juhászék-féle kis akácosban fészkezni Dolyina-verő alatt,

erre vettem az irányt,

ha Mizser alá tekertem sóskáért,

ide lyukadtam ki,

ha a Baji-hídtól a bokrok fedezete alatt elindultam a Patakban fölfelé,

és ide mentem világgá is,

ha megvert apám.

Temető mellett

Egy darab földünk neve volt,

a temető mellett terült el, az Árva-kert és a Csináltút közt,

ezért hívtuk így,

ma a temető része, teles-tele új sírral,

ott a főbejárat és a ravatalozó is,

olyan ötszáz négyszögöl forma lehetett,

szélesen futott le a meredek lejtőn,

és dőlésszöge csak az aljban változott jelentősen,

ott majdnem átment laposba,

fent, lent és a temető felőli oldalon garád szegélyezte,

északi fekvésű lévén csak délelőtt sütötte a nap,

a temető felőli oldalon meg akkor se,

mert beárnyékolták a garádból felmagasodó akácfák,

nem is ültettünk a partrészbe mást, csak krumplit,

az elmaradhatatlan köztes babon és tökön kívül,

a gumós növény elég jól bírta a sárgás színű, sovány talajt,

és néha úgy beütött,

hogy szakajtóravalót is adott egy-egy fészek,

az aljban javult a helyzet,

némi humusszal keveredett az agyag,

és ettől sötétebb, levegősebb lett,

ezt nagyon szerette a kender,

ott ugyanis mindig azt termesztettünk,

az oldalban nagyon összeragadt,

és akkora csomókat alkotott,

hogy egyszer egy ilyen rög miatt beletérdeltem anyám kapájába,

vittem neki lefelé, és megbotlottam benne,

a kapa meg vasával felfelé esett és úgy,

ma is megvan a heg a térdemen,

Temető Mellett legnagyobb előnye az volt,

hogy közel volt,

csak kiléptünk a hátsó kapun, átvágtunk az Árva-portán, az Árva-kerten,

és máris megérkeztünk,

nem kellett sokat gyalogolni,

anyám is ezt értékelte benne legtöbbre,

engem mással nyert meg,

a háború végén a Csináltút menti garádba szórták a németek hátrahagyta hadifelszerelést,

és az ontotta a robbanóanyagot,

ha anyám nem figyelt,

én is mindig magamhoz vettem valamit,

ez komoly veszélyeket rejtett magában,

de ha az ember óvatosan, körültekintően bánt a zsákmánnyal,

nem járt úgy, mint Zvara Emil,

kinek egyszer felrobbant egy kézigránátja,

és örökre megnyomorította a fél kezét.

Az erdő óhajtása

Ablak

1944-ben kiestem az első ház ablakából a kiskertbe,

felmásztam a párkányra,

tárva volt a belső szárny,

a külsőnek meg nem fordították rá a zárát,

nekitámaszkodtam, és felpattant,

több métert zuhantam,

és mindenki azt hitte,

hogy nyakam szegtem,

de nem lett semmi bajom,

mert a fal tövében burjánzó örökzöld növényszőnyegre, a téli ibolyára estem,

egy nálunk elszállásolt német katona vizsgált meg,

ki civilben állatorvos volt,

és mindig csokoládéval kedveskedett nekem,

még nem voltam egészen kétéves,

az esetre nem emlékszem,

csak anyám elbeszéléséből ismerem,

de a zuhanást érzem,

olyan, mintha bennem volna az ablak,

és nagy sebességgel távolodnék tőle.

Bosszú

Mikor apai nagyanyám meghalt,

és anyai nagyanyám jött megnézni Sirokból,

azt mondtam neki a Baji-hídon,

hogy jöhetsz már, meghalt Panni nenéd,

haragudtam,

mert elküldtek otthonról,

hogy ne legyek láb alatt,

és azért álltam ott,

mert bosszúból a patakba dobtam a vízhordó kupánkat,

és a vizet néztem,

ezt olyan sokszor hallottam anyámtól,

hogy szinte emlékszem rá,

pedig semmi se maradt meg belőle,

nyomtalanul elmerült az egész,

mint a kék színű, zománcozott bádogkanna,

ha egyáltalán kék színű volt az a kupa.

Morzsa

Tejeskávészínű, rövid szőrű, apró termetű korcs volt,

az első kutya életemben,

de nem az én kutyám,

sem húgomé,

sem apámé,

csak a mi kutyánk volt,

és anyámé külön,

mert ő hozta magával Darnó-pusztáról,

mikor férjhez ment apámhoz Szajlára,

Morzsa akkor még épségnek örvendett,

csak később nyomorodott meg,

mikor 44-ben szórakozásból belelőtt egy részeg szovjet katona,

akkor sántult le a hátsó lábára,

hol a golyó érte,

én már csak ilyennek ismertem,

ilyen bicegőnek, hibásnak,

de így is jó házőrző volt,

szófogadó, bátor,

idegent nem engedett az udvarba,

a cigányt még az úton elmenőben is megugatta,

a 40-es évek végén múlt ki természetes halállal,

akkor adta át a helyét a Buksiknak,

mert utána minden kutyánkat Buksinak hívtuk,

a Buksik uralma több kutyanemzedéken át tartott,

és csak évtizedek múltán tört meg,

mikor egyszer megint új négylábú került a házhoz,

anyám közben megöregedett,

de még emlékezett Morzsára,

váratlanul előszedte a régi nevet,

és az új kutyára ragasztotta,

és azóta is rajta van,

a második Morzsa csak módjával hasonlít az elsőre,

és nem sánta,

de valahányszor hallom,

vagy magam mondom, hogy Morzsa,

lövés dördül bennem,

és zavaros tekintetű szovjet katonát látok,

kezében füstölgő fegyverrel.

Közelítő nap

Por

Oda szeretnék visszamenni,

a kapunk elé,

a földútra,

a part aljába,

hol véget ér a lejtő,

hol a megrakott kocsik megálltak,

és eloldották a kerékkötő láncot a gazdák,

a kis térségre,

hol megszakadt a kötött kerék húzta fényes csík,

hol legvastagabb volt a súrlódás eredménye,

hol összegyűlt a por,

abba visszalépni volna jó,

a finom agyagőrleménybe,

a hívogató, szürke lisztbe,

melyet tapodott a lábam,

visszatalálni ugyanoda,

tulajdon nyomomba,

lábam művébe,

a negatív szoborba,

a régi lábbal,

azt illeszteni bele,

előbb a lábujjaimat,

a nagyot, a kisebbeket,

ügyesen kinyomni a recés kis teknőkből,

mi kivételkor beléjük hullott,

megjavítani, kiigazítani,

mi megrongálódott,

visszatenni a talpam,

körben a peremig tolni óvatosan,

vigyázva,

hogy a helyére kerüljön,

hogy takarjon minden,

a hajlás, az ív,

középen a híd,

a lúdtalp előtti kecses átmenet,

aztán leengedni a sarkam,

és visszahelyezni a testsúlyt,

vagy visszalopni magam bárhova,

megmeríteni a lábam bárhol az érintetlen, szűz porban,

mint régen, reggelente, nyáron,

mielőtt jött a csorda, a konda,

mikor még messze harsogott a kürt, pattogott az ostor,

mikor még teleíratlan volt az út tiszta lapja,

érezni hűs érintését,

puha ölelését,

kicsikarni a gyermekkor ígéretét újra,

még egyszer, utoljára,

mielőtt beváltatlan marad minden ígéret,

mielőtt magam is por leszek.

Miki

Erős testű, mosolygós arcú, kevés szavú fiú volt,

nálam egy évvel öregebb,

talán félszegsége tette,

hogy mégis barátságába fogadott,

a Donnál maradt az apja,

a nagyapja fogadta be az anyjával együtt,

az ő portáján laktak,

nem messze tőlünk, a két Matyó mögött, Tijjikék mellett,

a csűrjüket szerettem legjobban,

és a szérűjük végét,

hol jól el lehetett rejtőzni a bevágásban,

a szalmakazal és a kert közt,

bár szénapadlásuk is felülmúlta az átlagot,

sosem ürült ki,

és egészen Dolyina Faráig elláttunk róla,

mert a földekre nézett a tűzfala,

általában akkor mentem hozzá,

mikor maga volt otthon,

mert nem nézték jó szemmel,

ha játszik,

naplopásnak tartották,

és mindig attól féltek,

hogy kárt teszünk valamiben,

különösen a nagyapja bánt vele szigorúan,

erősen fogta,

és nyomban parancsolt neki,

mihelyt megjött a határból,

lovat kifogni, itatni, szecskázni, abrakot keverni vagy aljazni küldte,

engem meg haza,

fészkezni például, vagy hozzánk, sose engedték el,

az ő szemében az már csavargásnak számított,

Miki jó gyerek volt,

nem feleselt,

mindig szót fogadott,

otthon mindenkit magázott,

nem káromkodott,

rendszeresen minisztrált,

és gyónáskor mindig kevés penitenciát kapott,

ha felmérgesítették,

dühbe gurult,

elvörösödött, és vadul csapkodott maga körül,

de engem sose bántott,

és nem haragudott meg rám semmiért,

mikor anyjával anyai nagyanyjához költözött,

elkerült a Felvégből,

de kapcsolatunk nem szakadt meg,

az iskolában továbbra is nekem adta az almacsutkát vagy zsíroskenyérhéjat,

és ma is barátok vagyunk,

pedig közben eltelt majd egy emberöltő,

és megöregedtünk,

mikor vasárnaponként mise előtt, a templomajtónál találkozunk,

mindig kezet fogunk,

de nem szólunk semmit,

csak jelentőségteljesen hümmögünk,

mielőtt bemennénk,

mintha elvesztettünk volna valamit,

és zavarban lennénk,

hogy nem találjuk.

Szemtől szemben

Anyámra ütöttem,

jobban hasonlítok rá, mint valaha,

és mindinkább őt látom,

ha a tükörbe nézek,

az ő elroncsolt, szomorú, öregkori arcát,

ugyanazok a barázdák, a ráncok a homlokomon,

ugyanolyan a horpadás a pofacsontjaim alatt,

ugyanaz a növekvő sötét árnyék a szemem körül,

ugyanaz a lassan megtörő fény a tekintetemben,

és mintha belül is ugyanaz az átalakulás menne végbe bennem,

mintha ugyanolyan sebességgel szöknék magamból,

mintha fokozatosan eltorzulnék,

egyre jobban hatalmukba kerítenének, leigáznak a mindennapi gondok,

nincsen áttekintésem, beleveszek a részletekbe,

rossz szokásokat veszek fel,

szabad folyást engedek a keserűségnek,

mind mogorvább, türelmetlenebb, sértődöttebb leszek,

és olyan előnytelenül megváltozom,

hogy az is menekül előlem,

ki különben szeret,

ettől elborzadok,

ebben nem akarom őt követni,

de jó volna,

ha ugyanúgy halnék meg, mint ő,

ha ugyanúgy besegítene egy gyilkos kór,

és nem hagyná felfogni, mi bajom,

és kíméletesen, álmomban végezne velem,

és olyan könnyen, szinte észrevétlen siklanék át a létből a nemlétbe,

hogy se félelmet, se fájdalmat nem éreznék.

Szómagyarázatok

ágent – ügynök [agent – angol]

aker – angol hold, 0,703 kataszteri hold [acre – angol]

barhéting – flaneling

batron – fürdőszoba [bathroom – angol]

bitólás, kenderbitólás – kendertörés

bodak – kenyérlángos

bőrög – burok

cepe – vargánya, tinóru

csanazsák – durva szövésű vászonzsák

csáté – sáshoz hasonló, kévekötésre alkalmas fűfajta

csatlás – farakományt leszorító alkalmi rúd

csirkegomba – rókagomba

dikó – lécvázas ágy

dzsáb – állás [job – angol]

eszváta – szövőszék

ettéd – a tiéd

felpukkadni – felfúvódni

fórman – munkavezető, előmunkás [foreman – angol]

furik – talicska

garád – sövény

gépelés – cséplés

góré – gaz, gyom

groszeri – fűszerüzlet [grocery – angol]

gubics – fenyőtoboz

hamvas – háton történő teherszállításhoz használt vászonlepedő

hancsik – vakondtúrás

hátyi – háti, hátikosár

heverni – pihenés, beszélgetés céljából este a szomszédba látogatni

hidas – disznóól

hídlás – istálló vagy disznóól padlózata

hóstya – falurész, környék

kalics – főiskola, egyetem [college – angol]

kiadni a tájmot – munkából elbocsátani [to give someone the time – angol]

kocér – kapatisztó vas

kompánia – munkáltató, vállalat [company – angol]

kontri – haza, ország [country – angol]

kútostor – a gémeskút függőleges rúdja

luterna – lucerna

macok – reszelt nyers krumpliból sütött lepényszerű étel

masina – takaréktűzhely

metticser – számtantanár [mathteacher – angol]

muffolni – elköltözni [to move away – angol]

pacsit – vágott vessző

placc – az istálló hídlastalan előtere

sank – durva szemcsésbarna homok

saslás – vastag szárú réti növény kemény, éles torzsa

Stíf – Pista, Pisti [Steve, Stevie – angol]

surc – kötény

szeparátor – fölözőgép

trenka – kökény

úrigomba – császárgomba

zöldhátú – zöld kalapú galambgomba

zsétár – sajtár, fejősajtár

Tartalom

Baji-pást

Buksi I.

Kőfal

Padmaly

Játékok I.

Hátrulsó ház

Buksi II.

Baji-kút

Buksi III.

Övezetek

Tojás

Víz

Kusnyár-köz

Játékok II.

Tűzőrség

Olga

Stomp

Motorbicikli

Rejtőzés

Játékok III.

Baji-híd

Gyermekkor I.

Rakéta

Kilső út

Sihelés

Tanulmányi kirándulás

Szövetkezet

Csabai neneék árnyékszéke

Dolyina Fara

Baji-pást

Középkor

Könyörgés az apákhoz

Apó

Öreg gazda aratóéneke

Kodak

Gyász

Recsk

Találkozás

Végrehajtás

Baji Pesta

1956

Látogatók

Érzékenység

Land

Előszó

Abban az esztendőben…

Barczai-had

Fenyegetés

A lovakról

Time warp

Könyörgés az apákhoz

Az erdőkről

Oravecz Péter

Dédnagyapámhoz

Az utolsó gazda

Vendégség

Élő múlt

Konyha

Pipis-hegy

Két Matyó

Elégia

Nemzedéktársaimhoz

Szociofotó

Baji-pást, Csináltút, Szárazrét Felett, Kiskút-tető, Ujiszkó, Csutaj!

Epilógus

Halászóember

Halászóember

Kérdés

Tizennyolcadik század

Dédnagyapám végez

Katonasírok

A Kishalom tetejének elhordása

Telepesek

Az első nap

Oravecz János 1848. március 15-én

Kapca

Baji János

Sundru

Nyári konyha

Kender

Tavasz

Jani bátyám

Tijjikék kútja

Macoék

Fecske

Csődörös

Nevek

Korpa Misu

Birka

Mocsolya

Nyúl

Traktor

Illyés Gyula Szajlán

Égi földművesek

Pép

Gyetvai-had

Grenya

Gyermekkor II.

Cigaretta

Öreg Maruzs

Fű

Maruzs Pesta

Putyóka

Az utolsó szénégető

Nyárs

Séta

Bitó

Angol

Gyalu

Elmúlásunk menetrendje

Borda

Az idegenben nyugvókhoz

Az öregek távozása

Vahalcsik sógor

Csabai neneék

Gábor bácsi

Az öregek távozása

Árva Pista bácsi

Siroki nagyanya

Szüle

Rozi neném

Zalavári

Tijjikék

Alács sógor

Mór Mari nene

Misik Rozi nene

Siket Fáni

Az öregek faggatása

Compó Annus

Josi bácsi

Katyi nene

Az öregek látogatása

Beszélgetések nagyapámmal

Nagyapám úgy dönt, hogy végleg kivándorol

Szőlő

Nagyapám elhagyja nagyanyámat

Yep

Nagyapám megneszeli, hogy nagyanyám haza készül

Nagyapám ellenzi, hogy nagyanyám hazavigye apámat

Nagyapám elbúcsúzik apámtól

Dzsim

Köröm

Uncle George

Nagyapám beszéde a Mindenhatóhoz

Nagyapám újabb beszéde a Mindenhatóhoz

Ragaszkodás

Beszélgetések nagyapámmal

Sár

Beszélgetések nagyapámmal

Péter bátyám

Beszélgetések nagyapámmal

Beszélgetések nagyapámmal

Amerikás keserve

Beszélgetések nagyapámmal

Apám fizikakönyve

Haza

Donna June Ewing fényképe

Beszélgetések nagyapámmal

Beszélgetések nagyapámmal

Befejezetlen jövő

Vizit

Overál

Karácsonyi üdvözlet

Beszélgetések nagyapámmal

Windsori temetőben

Dregoly

Tó

Dolyina

Temető mellett

Szagyi

Falun Alól

Csapás Alja

Recski Határ

Vágás

Hosszúk

Rácfalu

Széki patak

Kis-hegy

Darnó-tető

Fenyves

Kiskút

Dregoly

Erdő

Kalub Alatt

Rossz Tarna-part

Kis-híd, Nagy-híd

Darnó-alji út

Siroki kút

Borzsa

Dolyina-verő

Pallag

Koponya-tető

Gyetvai-kert

Cigány-pást

Lak

Az erdő óhajtása

Ablak

Bosszú

Morzsa

A recski gyalogút

Rádió

Harisnya

A hozzávalók beszerzése

Halottak napja

Masina

Bodak

Teherautó

Cseresznyefa

Egy fényképre

Sóska

Fonó

Cepe

Ló

Lagzi

Hagymaszár

Borjú

Donyho

Úrigomba

Leves

Szomszédok

Törek

Harcsa

Szólás

Nagyanyám az út menti gombázásról

Zsóka sógor

Tüdővérzés

Rántotta

Grandma’s secret

Kiemelés

A disznó tekintete

Miska bácsi

Látogatás

Betonlapok

Az utolsó látogató

Október

A hír vétele

Anyám kedvenc kapája

Gyúródeszka

Állatainkról

Két éjjel

Elek bácsi

Az erdő óhajtása

Közelítő nap

Por

Miki

Szemtől szemben

Új-telepi ház

Mise

Egy elmaradt vallomásról

Fokozat

A vágy halott tárgya

Október végén

Father’s song

Szobrászat

Fohász

Oska

Ötven után

Pihenő

Hova?

Miki sírjánál

Öregedő férfi

Jövő idő

Kígyóbőr

Alapfokú művelet

Félbehagyott lista

Vesztőhely

Délután

Új-Szajla

Alkonyi órán

Exitus

Elza és Hóka

Örök társak

Késő őszi est

Vallomás

Közelítő nap

Szómagyarázatok

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4189 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence