Julia RedHood

A hallgatás rabjai

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Ceglédi Jánosné

Szöveg, borító © Ceglédi Jánosné

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

www.juliaredhood.webnode.hu

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-016-2

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

..."De böjt s jámborság néked mint a pélva,

mert vétkesek közt cinkos aki néma..."

Babits Mihály: Jónás könyve

1.

Felvillant egy üzenet:

L.W.: Szia! Új tag vagyok. Nincs kedved beszélgetni?

Mica: Szia. Miről szeretnél?

L.W.: Rólad.

Mikaela Johnson a számítógép előtt ült a sötét szobában, és bámulta a monitort. Egy hónapja regisztrált egy társkereső oldalra, ahol L.W. volt az első, aki érdeklődött iránta. Húszéves volt, New Yorkban bérelt egy lakást. Egyedül élt, a szüleit elveszítette egy balesetben. Ráhajtottak autóval a sínre, és elsodorta őket a vonat.

Elgondolkodott azon, hogy válaszoljon-e a férfinak, aki még egy fotót sem töltött fel az oldalra. Rákattintott az adatlapjára, de nem talált róla túl sok információt, csak annyit, hogy ő is ott él a városban. Már akkor tudta, amikor Emma, a legjobb barátnője rávette az ismerkedésre, hogy az egésznek semmi értelme. Biztos volt abban, hogy csak az idióták fogják megtalálni. Egyetlen, régen készült képet tett közzé, amin még hullámos, szőke haja volt, és a kutyáját ölelte, Berryt. A zsemleszínű padlócirkáló odasomfordált hozzá, és a bokájához dörgölőzött. Úgy döntött, nem gépel, inkább kijelentkezik, de ekkor ismét érkezett egy üzenet:

L.W.: A képed miatt.

Mica: Tetszik a kutyám?

L.W.: Szerintem zavarna minket.

Mica: Miben?

L.W.: Bejössz nekem.

Mica: Ez egyértelmű volt.

L.W.: Azt nem írtam még, mennyire tetszel. Érdekel, hogy mennyire?

Mica: Egy tízes skálán…?

L.W.: Tizenegy.

Mica: Nem kell hízelegni. Tehát, miért zavarna a kutyám?

L.W.: Biztosan féltene téged, amikor nyögsz alattam.

Kattogott az óra, majd Berry ugatni kezdett. Mikaela az ölébe fogta, és a mellkasához szorította a kutyát. Most már tényleg kijelentkezett.

Másnap reggel arra ébredt, hogy valaki kopog, majd kinyílik a bejárati ajtó. Kicsoszogott a hálószobából, mesefigurás pizsamában, nagyot ásítva és kócos hajába túrva vette észre, ki jött hozzá.

– Jó reggelt, Álomszuszék! – köszönt üdén Emma.

– Lehet, hogy nem kellett volna kulcsot adnom neked – mondta, majd leült a kanapéra.

– Hoztam valamit – huppant le mellé a szeplős, vörös lány.

A nála lévő szatyorból elővett egy barna parókát.

– Köszönöm – mosolyodott el, és megbánta, hogy előbb olyan bunkó volt.

– Próbáld fel!

Mikaela végigsimított teljesen kopasz fején, aztán felvette a parókát.

– Csinos – igazította meg Emma a vállig érő egyenes tincseket. – Tudom, hogy szőke voltál, viszont csak ilyet találtam eredeti hajból.

– Semmi gond.

– De nem csak ezért jöttem. Jelentkezett már valaki?

– Írt egy pasi tegnap – sóhajtotta. – Viszont olyan fura…

– Miért?

– Rámenős.

– A legtöbb pasi ilyen – nevetett Emma. – Szórakozz egy kicsit vele!

– Talán nem ártana feldobni a hátralévő életemet. Végül is nekem már mindegy.

Mikaela gyakori orrvérzése miatt fordult orvoshoz két hónappal ezelőtt. Dr. Jeremy Hall vizsgálta meg, vérvétel, biopszia és MRI után kiderült, hogy akut leukémiája van. Először nem akarta elhinni, aztán dühös lett mindenkire, az orvosokat hibáztatta, de mostanra már beletörődött, hogy egy éve van hátra, ha nem kap csontvelőt időben. Közben pedig többet tudott meg a betegségről, mint valaha akarta. A leukémiát fehérvérűségnek vagy vérráknak is szokták hívni, mivel a vérképző rendszer rosszindulatú megbetegedése. Lényegében az történik, hogy a vér termelésében résztvevő csontvelői sejtek megsokszorozódnak, tumorsejtek keletkeznek, és kiszorítják az egészséges sejteket. Ezért kórosan megszaporodik a fehérvérsejtszám. Ez zajlott éppen most is a testében.

Miután Emma elment, Mikaela megnézte magát a tükörben. Tényleg jól állt neki a paróka. Korábban hosszú, szőke haja volt, de ez a szín is illett barna szeméhez. Sokat fogyott az elmúlt hónapokban. Az arca vékonyabb lett, az orra nagynak tűnt. Az összes ruhája lógott rajta.

Ma is kemoterápiás kezelés várt rá. Metróval utazott a kórházhoz, alig fért el az ülésen a többi utas között, és idegesítette a zaj. Körülnézett, észrevett egy szerelmespárt, nem lehettek idősebbek tizennyolc évnél. Úgy csókolóztak, hogy szinte felfalták egymást. Mikaela lehajtotta a fejét, összeszorította az ajkait. Ha ilyesmit látott minden sötétebb lett körülötte. Ez akkor is így történt, ha csak véletlenül egy romantikus filmre kapcsolta a tévét. Még egyszer elfintorodva és összehúzott szemekkel a párra tekintett. Nem ismerte, de máris utálta őket. Tisztában volt azzal, hogy csak féltékeny és magányos.

Intravénásan kapta a kezelést, két hetes kihagyásokkal. A kemoterápia célja, hogy elpusztítsa a gyorsan regenerálódó sejteket, mint a tumor, de a testben több ilyen sejt is van. Például a haj, vagy az emésztőrendszer egyes részei. Ezért hullott ki Mikaela haja és szemöldöke, néha hasmenése volt. Kiszáradt, viszketett a bőre, ezért rengeteg testápolót használt.

Este filmet keresett a neten, elalvás előtt megnézett volna egyet. Amióta beteg lett, később is megjelenhetett az étteremben, ahol dolgozott, egyébként is csak zöldséget hámozott, néha mosogatott. Nem volt fontos azonnal lefeküdnie. Amíg pörgette a filmeket, figyelve a borítókat, be volt jelentkezve a társkeresőre is, hátha ír neki valaki. Nemsokára üzenete jött. Rákattintott.

L.W.: „Rád gondolok, ha nap fényét füröszti

a tengerár;

rád gondolok, forrás vizét ha festi

a holdsugár.”

Mica: Goethe?

L.W.: Legutóbb csak úgy faképnél hagytál. Biztos megbántottalak. Ne haragudj!

Mica: Szeretem a verseket.

Tényleg nagyon szerette a költészetet. Mindig volt nála egy kis verseskötet, azt olvasta a kezelés alatt, várva, hogy lecsöpögjön az infúzió.

Mica: Mi az igazi neved?

L.W.: Azt majd máskor elárulom.

„Téged látlak, ha szél porozza távol

az útakat;

s éjjel, ha ing a kis palló a vándor

lába alatt.”

Mica: „Téged hallak, ha tompán zúg a hullám

és partra döng;

a ligetben ha néma csend borul rám,

téged köszönt.”

L.W.: „Lelkünk egymástól bármily messze válva

összetalál.

A nap lemegy, csillag gyúl nemsokára.

Oh, jössz-e már?”

Mikaela már nem is akart filmet nézni, elmosolyodott. Ez az üzenetváltás sokkal jobban tetszett neki.

L.W.: Mennem kell. Késő van. Pihenj te is!

Mica: Jó éjt!

***

Nagy volt a nyüzsgés másnap az étteremben, de Mikaela ebből nem sokat vett észre, a konyhában mosogatta az edényeket. Megigazította a fején a kendőt, majd leöblített egy tányért. Általában valaki segített neki, mert egyedül nem tudta volna csinálni.

Megszárította a kezét egy konyharuhában, aztán úgy döntött szünetet tart. Szólt az egyik kollégájának. Órák óta egyhelyben állt és már fájt a lába.

Belebújt a kabátjába, hideg volt odakint. Az étterem mögé ment, a folyosó végén nyílt az ajtó. Friss levegőre volt szüksége. Leseperte a lépcsőről a havat, és leült. Hallgatta a bentről kiszűrődő halk zenét, habár itt csak morajlásnak hangzott. A többi épület felé tekintett, bárok voltak ott és szórakozóhelyek. Eszébe jutottak az Emmával töltött bulis esték, amiktől kirázta a hideg, de ezt sosem vallotta be a barátnőjének, mert nem akarta megbántani. Nem volt oda a társaságért és a tömegért. Amióta pedig kiderült a betegsége nem járt el sehova. Egyébként is jobban szerette olvasással tölteni a szabadidejét.

Az utca túloldalán egy hosszú kabátot és kapucnit viselő alak álldogált. Mikaela nem látta az arcát, mégis, mintha érezte volna magán a tekintetét. Azokra a filmekre emlékeztette, amikben a szellem a szereplők új házában kísért. A fickó nyilván nem volt szellem, de pont úgy megijesztette, ezért inkább visszasietett a konyhára.

***

Mikaela szeretett elgondolkodni, az ablakból nézve az utcán sétáló embereket. Furcsa kérdések foglalkoztatták: Vajon van köztük olyan, aki haldoklik, mint ő? Csak esetleg még nem látszik rajta, sőt, maga sem tudja? Máskor az jutott eszébe, merre tartanak, mi a céljuk, egyáltalán boldogok-e? Az arc és a mozgás sok mindent elárul. Vajon az ő arca mit árul el? A halálról beszél? Vagy észre lehet venni azt is, hogy kedves és szereti a kutyáját? Vagy már semmi sem maradt meg a régi Mikaelából?

Melegítőt viselt, egy bögrét markolt, amiben a tea már kihűlt. Most először vette észre, milyen tökéletesen látja a szemben lévő lakást, még a bútorokat is a nappaliban. Közelebb lépett az üveghez, hogy még jobban megszemlélje. Annak a nappalinak az ablaka sokkal nagyobb volt, mint az ő lakásában. Szinte a padlótól a plafonig ért. Az ablakba egy széket állítottak. Talán annak a lakásnak a tulajdonosa ugyanúgy szerette nézegetni az utcán sétáló embereket, mint Mikaela. Vagy csak igazán pocsék lakberendező volt.

2.

Mikaela éjjelente keveset aludt, csak forgolódott az ágyban. Minden végtagja sajgott, a torkában érezte a szíve dobbanásait. A mennyezetet figyelte, majd morgott a fejébe hasító fájdalomtól. Felkelt, forgott vele a szoba. Nehezen állt fel, és kibotorkált a konyhába, ahol ivott egy pohár vizet. Megtámaszkodott a mosogató szélén, mert rátört a hányinger.

Visszasétált lassan a szobába, leült az ágy szélére, felkapcsolta az éjjeli lámpát. Mélyeket lélegzett, hogy jobban legyen. Félhomály vette körül. Szellemujjak simítottak végig a hátán, hangokat hallott, mintha valami motoszkálna a falban, de mindez nem volt valós. Tudta, hogy ezek hamis démonok, amiket a depressziója és magánya szült.

Nem bírt volna újra elaludni, és nem volt kedve forgolódni az ágyban, inkább belépett a társkeresőre. Felidézte a verset, amit L.W. legutóbb küldött neki. Örült volna még pár romantikus sornak tőle.

Hátradőlt, és figyelte a monitort. Eddig egyetlen fiú volt az életében, akit igazán kedvelt, még a gimnáziumban, de akkor nem alakultak jól a dolgok. Rákattintott az üzenetekre, és újra elolvasta a verset. Abban a percben egy újabb sor jelent meg:

L.W.: Hol voltál, Tündérke?

Összeráncolt homlokkal nézte a billentyűket, amíg gondolkodott, mit válaszoljon:

Mica: Mi jogon nevezel tündérkének?

L.W.: Milyen ellenséges vagy! Ezt még megbánod.

Mica: Ne nevettess!

L.W.: Elfenekellek. Éppen egy vastag bőrszíj van a derekamon. Megkereslek, és hidd el nagyon fog fájni!

Egy fotó jelent meg. L.W. lefényképezte a derekát, ahogy a székben ült. Inget viselt öltönynadrággal, és széles övet, amit félig kicsatolt.

L.W.: Mi a baj, Tündérke? Megijedtél?

Mica: Biztos lehetsz benne, hogy nincs mitől félnem!

L.W.: Ez tévedés.

Mica: Haldoklom.

L.W. azonnal kijelentkezett. Talán nem bukik a halálra – vont vállat csalódottan Mikaela.

***

A lány műszakja kettőkor végetért, majd Emmával találkozott, és otthon moziztak. Sosem volt oda a romantikus filmekért, ellentétben a barátnőjével, aki most is elérzékenyült. Mikaela bebújt a pokrócába a kanapén ülve, és elfordult, amikor csókjelenet következett. Emma rápillantott:

– Tudom, hogy csak miattam nézzük ezt. Legközelebb te választasz, de ha akarod, kikapcsolom.

– Nem kell – mosolyodott el, a takaróból kifoszlott szálat babrálva. – Csak magányos vagyok és idegesít.

– Hé! Beszéltél a pasival? – tette le a tál pattogatott kukoricát.

– Igen. Küldött nekem verset, de aztán megint fura volt.

– Csak kacérkodik veled. Rád fér.

– Ja. Úgysincs értelme belebonyolódnom komoly kapcsolatba.

– Szórakozni tökéletes.

Mikaela csendben maradt, amíg átrágta ezt a dolgot. Arra jutott, hogy talán csak azért tartja furának L.W.-t, mert ritkán beszél férfiakkal, ha mégis megteszi, nem ilyen céllal.

Egy kezén meg tudta számolni hányszor csókolózott, és még senkivel sem feküdt le. Kíváncsi volt és vágyott a testiségre, viszont egy nagy falat húzott maga köré a gimnázium utolsó évében. Ezt a falat a leukémia pedig erősebbé tette.

A középiskolában őt tartották az osztály okostojásának, akihez csak akkor mentek oda a fiúk, ha le akarták másolni a házi feladatot. Többnyire vicc tárgya volt, mert nem értett a divathoz (ahogy most sem), és ez a plázában bandázó, barnított üresfejűeknek tökéletes indok volt arra, hogy tönkretegyék azt a négy évét.

– Egyébként, hogy hívják? – kérdezte Emma.

– Nem tudom.

– Már nagyon érdekel.

– Oké. – Az ölébe vette a laptopot. – Megállíthatom a filmet?

– Persze! – lelkesedett Emma, nyilván megsejtve, mi következik.

Mikaela beírta a böngészőbe a társkereső címét, aztán bejelentkezett. Rákattintott L.W. adatlapjára.

– Ez nem túl bő! – állapította meg Emma. – Itt él New Yorkban. Ez annyit mond el, mint egy nagy semmi.

– Ja, ennyi erővel a világ másik oldalán is lehetne. Egy ilyen nagyvárosban kilométerekre is lakhat.

– Több órányira is akár. És ez így milyen társkeresés?

– Hogy érted?

– Ha nem tesz ki képet, kinek fog megtetszeni? – pillantott Mikaelára, aki gondolkodóba esett.

– Szerinted gyanús alak? – kérdezte, aggodalommal a hangjában.

– Egy kicsit, de attól hülyítheted. Sejtem, miért nem rak ki képet.

– Na, miért?

– Mert biztos ronda, mint a bűn.

A lányok egymásra bámultak, aztán nevetni kezdtek.

3.

Szép téli nap volt. Éppen nem is esett. Mikaela az ablaknál ült a fotelben, úgy fordította, hogy nézhesse az utcát, ahol néhányan sétálgattak, tetőtől-talpig beöltözve. Abban a lakásban, ami legutóbb is szemet szúrt neki, megpillantott egy férfit. Hosszú kabátban volt, és váratlanul az a sötét alak villant az agyába, aki nemrég úgy megbámulta őt, amikor az étterem mögött tartott szünetet. Ekkor jutott eszébe, hogy mennyire nem ismeri a közvetlen környezetében élőket.

Másnap délelőtt lasagne-t készített. Amíg az étel bent volt a sütőben, bekapcsolta a számítógépet. Mihelyt bejelentkezett, máris felvillant egy üzenet.

L.W.: Mennyire haldokolsz?

Mica: Eléggé.

L.W.: Nem küldesz egy képet?

Mica: Ezt eltaláltad. Nem fogok.

L.W.: Akkor te is kapnál tőlem valamit.

Mica: Engem az nem érdekel.

L.W.: Mi a bajod?

Mica: Már mint miben haldoklom?

L.W.: Ja.

Mica: Közöd?

L.W.: Ha ilyen vagy, esküszöm, megkereslek, és az ágyhoz kötözlek, amit utána kapsz, nem köszönöd meg.

Mica: Micsoda fenyegetőzés!

L.W.: Szóval, nem vagyok neked elég félelmetes?

Mica: Miért akarsz félelmetes lenni?

L.W.: Hogy rettegj tőlem.

Mica: Ezt sem értem.

L.W.: Szerinted?

Mica: Azt gondolom, hogy gerjedsz az erőszakra.

L.W.: Okos vagy, Tündérke.

Mica: Hányszor hozzam még a tudomásodra, hogy nem vagyok tündérke???

L.W.: Nekem az vagy. Az én tündérkém.

Mica: Haha!

Égett szag szivárgott be a szobába. Mikaela gyorsan felpattant, és kirohant a konyhába. Épp a pultra tette egy törlőre a tönkrement ebédet, amikor csengettek. Emma érkezett, aki egy szép koktélruhát hozott neki. Mikaela értetlenül fogadta, miért kap ilyesmit a tél kellős közepén.