Megnek, sok köszönettel

Lady Grace Cavendishnek,

Őfelsége (ezen a néven első)
Erzsébet Királynő

udvarhölgyének legbensőbb
és legtitkosabb naplója.

Íródott az udvarhölgyek szobájában,

mely a keleti szárnyban,

a felső folyosón található

a Whitehall-palotában,

Westminster városában,

Middlesex megyében,

Isten választott országában,

Anglia Dicső Királyságában.

Február tizenharmadik napja, az Úr 1569. esztendejében

Arra kellene használnom ezt a naplót, hogy írásba foglaljam az összes imádságomat és elmélkedésemet. Legalábbis ezt mondta Mrs. Champernowne, amikor ajándékba kaptam tőle újesztendő alkalmából; ahogyan azt is közölte, hogy elkészíthetném a borítójára a gyönyörű hímzéseim egyikét, amit meg is fogok tenni, ugyanis szeretek öltések révén képeket alkotni. És ugyan miért kéne nekem is Lady Hobyhoz hasonlóan vég nélkül a hitmélyítő olvasmányaimról írnom, vagy a bűneimen elmélkednem? Az annyira uncsi!

Különben is nem szokásom szörnyű bűnöket elkövetni, kivéve, hogy egyszer tönkretettem a ruhámat, amikor leugrottam egy farönkről. Meg elhagyok dolgokat. Pont ez az utóbbi az oka annak, amiért nem álltam neki korábban a napló vezetésének, ugyanis egy időre az ágyam alatt felejtettem. De most, hogy megtaláltam, le fogok jegyezni a lapjaira mindent, ami csak történik. Lehetne belőle egy könyv, ami rólam, Lady Grace Cavendishről, a királynő udvarhölgyéről szól. Meg az összes kedvenc dolgomról. Ugyan miért is ne?

A legkedvesebb személy számomra (elhunyt édesanyámon kívül, Isten nyugosztalja) őfelsége, a királynő. Kicsit benne jár már a korban, amit sosem szabad a szemébe mondani, különben esetleg hozzávágja a cipőjét az ember lányához. Már harminchat éves! Még ilyen nagyszerű hölgyként is szinte túl idős a házassághoz, meg hogy gyermeke legyen (ahogyan Mrs. Champernowne lamentálni szokott erről, amikor azt hiszi, hogy senki sem hallja). Úgy vélem, Mrs. Champernowne agya kissé megzápult már; elvégre miért akarna egy királynő megházasodni, és ezzel maga mellé ültetni a trónra valakit, akinek aztán alá kéne vetnie az akaratát? Ami azt illeti, ugyan miért akarna bárki is férjhez menni, ha nem muszáj neki?

Nekem sajnos muszáj. Királynői parancsra.

Valószínűleg holnap lesz életem legizgalmasabb napja. Őfelsége Szent Bálint-napi bált rendez, én pedig kénytelen vagyok hites férjemül választani egyet a három kérőm közül, akiket maga a királynő jelölt ki számomra. Miután az ügyvédek elkészítik a szerződéseket, megtartjuk a kézfogót, és a tizenhatodik életévemet betöltve hozzámegyek, bármelyik kérőm is legyen a szerencsés. Mindhárman itt tartózkodnak már, készen állva a holnapra.

Bárcsak ne kellene feleségül mennem senkihez sem! Túlságosan fiatalnak érzem magam hozzá, azonban örökösnőként kénytelen vagyok. Noha ha a közemberek közé tartoznék, várhatnék vele akár egészen huszonöt éves koromig is.

Mary Shelton bejött az előbb a szobába, és zsémbeskedett itt nekem egy sort, amiért Lady Sarah-nak nincs kedve megsétáltatni a kutyusokat, pedig most ő van soron. Én viszont megragadom az alkalmat. Most rohannom kell!

Később, ugyanezen a napon

Az ágyamban fekve írom ezt, ugyanis Lady Sarah és Mary Shelton még nem jöttek vissza, én meg nem tudok aludni.

Az egész Whitehall-palotában a kedvenc helyem a komposzthalmok mögött van, a gyümölcsöskert végében. Muszáj óvatosnak lennem, valahányszor oda tartok, mert ha a többi udvarhölgy tudomást szerezne róla, akkor szólnának a főudvarhölgynek, vagyis Mrs. Champernowne-nak. Ő pedig elmondaná a királynőnek, és neki akkor hivatalosan is tudomásul kellene vennie a dolgot, nem csak úgy nem hivatalosan, ahogyan most teszi.

Így hát amikor oda akarok menni, általában önként ajánlkozom arra, hogy megsétáltatom őfelsége kiskutyáit. Mindenki tudja, hogy én vagyok az egyetlen a királynő udvarhölgyei közül, aki tényleg szereti őket. Kicsik, szőrösek, büdösek, meglehetősen vadak és csöppet acsarkodóak, ha nem ismerik az embert, azonban nekem sosincs semmi bajom velük. Engem kedvelnek.

Ezért voltam kénytelen korábban felfüggeszteni az írást. Le kellett szaladnom a földszintre, és megkeresnem Sarah Bartelmyt (aki igazán szépséges egy hölgy, és nem is rejti véka alá, hogy tisztában van vele). A palotakertbe nyíló kapunál ácsorgott olyan savanyú arcot vágva, mintha citromba harapott volna, mivelhogy őt utasították arra, hogy sétáltassa meg a kutyusokat.

– Mi a baj? – kérdeztem, noha tudtam, tekintve, hogy Mary Shelton már elmondta.

– Őfelsége rám parancsolt, hogy sétáltassam meg a kutyáit – sóhajtott fel Lady Sarah, hátravetve ragyogó, rézvörös haját.

– Ó, az igen jó móka – örömködtem, tisztában vele, hogy ő egyáltalán nem osztja a véleményemet.

– De komisz, fagyos szél fúj – siránkozott –, és édesanyám rózsavizet meg mandulaolajat küldetett, hátha segít az orromon lévő folton, és így most nem lesz időm kipróbálni!

Tényleg volt egy folt Lady Sarah orrán, de nem olyan nagy. Akkora hűhót szokott csapni miattuk.

– Ne csinálj gondot ebből, kérlek! Majd én megsétáltatom helyetted a kutyusokat – ajánlottam fel kedvesen. – A legjobb formádat kell hoznod a bálon.

Lady Sarah egy pillanatra egész aranyosan mosolygott rám. Bár csupán egyetlen pillanatig.

– Az az érzésem, te szeretsz ezekkel a rettenetes szagú kis szörnyetegekkel rohangászni – jegyezte meg.

– Így van – helyeseltem. – Várj meg itt, gyorsan átöltözöm!

Felszaladtam a hálószobánkba (amin Lady Sarah-val és Mary Sheltonnal osztozom), hogy belebújjak a régi, zöld színű, gyapjú vadászruhámba, amit mostanra kissé kinőttem már. Elvégre nem sétáltathattam a kutyusokat fehér damaszt ruhaderékban meg a szoknyámban, melynek elülső részét hímzett rózsák díszítették. A hímzés drága édesanyám keze munkáját dicséri, és nagy becsben tartom.

Nem fárasztottam az öltöztetőlányomat azzal, hogy segítsen; meg tudom csinálni magam is, tekintve, hogy az összes ruhaderékom elöl fűzős. A damasztot az ágyamon hagytam, ugyanis igencsak iparkodtam, hogy még azelőtt eljussak a gyümölcsöskertbe, hogy sötétedni kezdene. Felhúztam a csizmámat, felkaptam a köpenyemet, és újra levágtattam a földszintre.

Ez alkalommal Mrs. Champernowne elcsípett a hátsó lépcsőnél. Szerintem lesben állva várt rám ott.

– Lady Grace! – sipákolta. – Azonnal álljon meg, Lady Grace!

Tudniillik ő walesi, és kifejezetten nagyon szigorú egy hölgy. Azonban tisztelettel kell viseltetnem iránta, mert régebb óta áll a királynő szolgálatában, mint bárki más; azóta, amikor őfelsége még csak hercegnő volt, és mindenki azt hitte, hogy ki fogják végezni. Szóval megálltam, és pukedliztem egyet. Tökéletesen tudtam, mit fog mondani, és úgy is volt:

– Mégis mikor fog a gyönyörű nevéhez méltóan viselkedni, amit szegény édesanyjától kapott, Lady Grace{1}? Hányszor kell még megkérnem rá, hogy ne dübörögjön le úgy a lépcsőn, mint valami elefántcsorda?

Szegény vén tyúkanyó, mintha az elefántok tudnának lépcsőkön rohangálni…

– Bocsánat, Mrs. Champernowne – kértem elnézést alázatosan, bár nem éreztem úgy, hogy szabadkoznom kellene, mivel nem szokásom dübörögni. Olyan csendesen közlekedtem, amennyire csak tudtam, az meg nem az én hibám, hogy szögekkel van kiverve a kinti csizmám talpa.

– Sétálva menjen, gyermekem; tűnjön méltóságteljesnek a tartása! Mit szólna hozzá őfelsége, ha így látná? Miért nem tud inkább olyan lenni, mint Lady Sarah?

Ó, igen, legyek ám olyan, mint Lady „Répahaj” Sarah Bartelmy, és sikongassak minden egyes alkalommal, amikor megpillantok egy pókot, és ne járjon semmi más a fejemben azonkívül, hogy mennyire fehér a bőröm, milyen fényes a hajam, és hogy vajon valamelyik idióta ifjú úriember ír épp szonátákat a keblemhez. Még mit nem!

Nem mondtam ki ezt fennhangon, bár nem volt könnyű magamban tartanom.

– Igenis, Mrs. Champernowne – ígértem helyette megint pukedlizve, aztán elsétáltam, olyan kecsesen, ahogyan csak tudtam behajlított térddel, nehogy észrevegye, hogy túlságosan rövid a régi ruhám, és visszaküldjön emiatt átöltözni. Amint befordultam a folyosón, rögvest szedni kezdtem a lábam, hogy behozzam az elvesztegetett időt.

Levegőért kapkodva érkeztem a palotakertbe, ami teljes mértékben megtervezett, és halálosan unalmas. Lady Sarah az egyik fa alatt álldogált, arcát egy sállal takarva, hogy védje a bőrét; mogorva pillantásokkal illette Henrit, aki éppen felemelte a lábát az egyik fatörzsnél.

– Mi tartott ilyen sokáig? – szegezte nekem fintorogva a kérdést.

– Mrs. Champernowne rajtakapott, hogy szaladok, és rám szólt, hogy viselkedjek olyan méltóságteljesen, mint ahogyan te szoktál. – Rezzenéstelen arccal közöltem ezt vele, hogy ne tudja eldönteni, ironizálok-e, vagy sem. Ámbár nem vagyok teljesen biztos benne, hogy Lady Sarah Bartelmy tudja-e egyáltalán, mi is az az irónia.

Ismét elfintorodott, a kezembe nyomta a pórázt, és rohanvást indult vissza a palotába, mielőtt a hideg levegő további károkat okozott volna tejfehér bőrében.

Pórázon tartottam a kutyusokat a kertben, hogy ne tudják kikotorni a sövénylabirintus földjét, mint ahogy legutóbb tették. Annyira örültek, hogy látnak; ugattak meg ugrabugráltak körülöttem, és érdekes formájú botokat hoztak nekem. Olyan fegyelmezetten sétáltam végig az ösvényen, ahogyan csak telt tőlem, el a még mindig befagyott, hatalmas szökőkút mellett a gyümölcsöskertbe vezető kapuig.

Ott strázsált a királynői gárda egy tagja, minden bizonnyal a megvadult almáktól védve a kijáratot. Siralmas látványt nyújtott élénkvörös orrával, mely csöpögött a megfázástól. Ő maga tehetett erről; túlságosan hiú volt ahhoz, hogy a köpenyét felöltve elrejtse csodálatos karmazsinvörös zekéjét, buggyos bársony puffancs nadrágját, meg a formás lábára húzott fehér harisnyáját, és divatos, fényesre suvickolt, magas szárú csizmáját. Úgy vélem, abban reménykedett, hogy Lady Sarah fog elsétálni mellette, vagy netalántán maga a királynő jön le ide, hogy megcsodálja, mennyire jóképű; minden úriember erre vágyik az udvarban.

– Kinyitná nekem a kaput, jó uram? – kérdeztem pukedlizve.

Felsóhajtott, aztán elfordította a kulcsot, és kitárta a kaput. Még csak meg sem hajolt hozzá. Biztosra veszem, hogy Lady Sarah-nak megtette volna, már csak azért is, hogy a cicijein legeltethesse a szemét. Erre az én esetemben nem sok esélye lenne, ugyanis ott még nem indult fejlődésnek a testem. Ennek ellenére pukedliztem neki, elvégre minél udvariasabban bánunk az emberekkel, annál jobban viszonozzák, így megéri fárasztani a térdünket.

– Tervez még a mai nap során kilovagolni Sir Charlesszal, kisasszony? – tudakolta.

Teljesen kiment a fejemből. Az ördög vigye el! (Még jó, hogy Mrs. Champernowne nem tudja, milyen sokat szoktam magamban káromkodni.) Nem igazán kedvelem a lovakat, azonban Sir Charles az egyik kérőm, és egészen szórakoztató, annak ellenére, hogy vénséges meg dagi, és folyton fújtat egy kicsit. Igazából akkor a legboldogabb, ha otthon lehet a vidéki birtokain. Sosem érzi jól magát itt az udvarnál, mégis itt van, hogy megtanítson jobban lovagolni; őfelsége nem szeretné, hogy megint leessek a nyeregből, amikor legközelebb vadászatra megyünk. Sir Charles kiváló tanár. Sosem kiabál, és annyiszor magyarázza el a dolgokat, ahányszor csak szükséges, a lovak pedig kifejezetten szeretik. De hogy a férjem legyen? Isten ments! (Ez amúgy nem számít káromkodásnak, utánanéztem.)

– Igen, majd később – válaszoltam, és elsuhantam az őr mellett a kutyusokkal, akik izgatottan húztak maguk után.

A gyümölcsöskert közel sem olyan rendezett és megtervezett, mint a palotakert. Alma-, barack- és cseresznyefák állnak ott (néhányat közülük egész jól meg lehet mászni, ha felhúzom az övem fölé a ruhámat), ahogyan ribizlibokrok meg málna, szeder és pár fűszernövény is, melyek kiszöktek a konyhakertből. A palotából általában nem lehet látni, ha erre jár valaki.

Bár a királynő a hálószobája ablakából ideláthat, ha a megfelelő helyen áll. Egyszer észrevette, ahogy a lugasban játszom, egy málnabokorággal kardozva, és ezt egészen mulatságosnak találta. Régebben parancsba adta, hogy a kapu mindenki előtt zárva legyen, főként azért, hogy kívül tartsa az udvarhölgyeket és udvarlóikat, ugyanis a lányok mind üresfejű buta libák, akik hajlamosak tönkretenni az egész életüket egy szebb medalion meg egy béna szerelmes költemény hatására. Legalábbis őfelsége ezt állítja.

Miután eltűntem szem elől, gyakran keresek fel egy bizonyos cseresznyefát, ami édesanyámat juttatja eszembe. Tavasszal hajszálpontosan olyan színű virágokat hajt, mint amilyen selyemköntöst ő viselt nyaranta. Mindössze egy évvel ezelőtt hunyt el, megmentve közben a királynő életét; nem olyan volt, mint a többi lány anyja, akik folyton dühösek, indulatosak és szigorúak, hanem igazán szeretetteljes volt.

Apró rügyek jelentek meg a fán, de egyelőre még csak ennyi. Elengedtem a kutyusokat a pórázról, mire vadul ugatva nekilódultak rövid, szőrös tappancsaikon. Jól tudtam, hogy miért teszik, ugyanis láttam, hogy kis füst száll fel közvetlenül a gyümölcsöskert végén, a folyó közelében található komposzthalmok mögül. A kutyusok izgatottan csaholtak, aztán eltűntek a legközelebbi halom mögött. Henri egy ragyogó élénkvörös, csillogó üvegberakású zsonglőrlabdával tért vissza.

Elvigyorodtam, ahogy meghallottam Masou dallamosan csendülő hangját:

– Tisztátalan bestia! Tartsd magad távol tőlük! Gyere vissza, te sátánfajzat! – A fiú igen jó barátom, és a legjobb ifjú zsonglőr őfelsége udvarában. Legalábbis ezt állítja magáról.

Kivettem a labdát Henri nyáltól csöpögő pofájából, aztán körbementem a rejtekhelyhez, amit Masouval és Ellie-vel, a másik jó barátommal közösen készítettem. Ő egyébként mosóleány a palotában. Oly módon alakítottuk ki a rejtekhelyünket, hogy úgy nézzen ki, mint a kertben lévő bármelyik másik komposzthalom.

Óvatosnak kell lennem, nehogy bárki tudomására jusson a barátságunk, mert akkor ők még nálam is jóval nagyobb bajba kerülnének; valószínűleg nyírfavesszővel fenekelnék el őket, amiért nem tudják, hol a helyük. Gyűlölöm, amikor mások társaságában meg kell előttem hajolniuk, meg pukedlizniük, és kisasszonynak vagy úrnőnek szükséges szólítaniuk. Ráadásul kifejezetten nehéz megállnom, hogy el ne nevessem magam, amikor Masou rám kacsint közben. A komposzthalomnál csak Ellie, Masou és Grace létezik; senkinek sem kell pukedliznie vagy meghajolnia a másik előtt.

(Arra az elhatározásra jutottam, hogy ezt a titkos információt keserű narancs levével jegyzem le, hogy csak a lapokat melegítve lehessen elolvasni. Azonban amikor benéztem a konyhába, kiderült, hogy a szakácsnő az összeset felhasználta a lekvárjához. Felháborító! Mostantól óvnom kell a naplómat a kíváncsi tekintetektől.)

Masou rakott egy kis tüzet közvetlenül a rejtekhelyünk mellett, ami veszélyes dolog, bár a komposzthalmok néha a túl nagy melegtől is képesek lángra kapni. Nyársra húzott rákokat sütött, amiket a folyóban fogott, Ellie pedig a tűznél ülve szegény kidörzsölt kezét melengette. Ő a palota mosodájában dolgozik, és mivel árva, ott is alszik az egyik raktárszobában, és sosincs elég ennivalója. Bűntudatom van miatta, hogy ilyen keményen kell dolgoznia. Szerettem volna, hogy ő legyen a saját öltöztetőlányom, azonban a gyámom, Lord Worthy (aki egyike őfelsége legbizalmasabb tanácsnokainak, és felelős az örökségem felügyeletéért) közölte, hogy csak felesleges pénzkidobás lenne. Személyes véleményem szerint egyszerűen csak azt akarta, hogy olyan lány töltse be ezt a posztot, akit ő választott ki, szóval inkább osztozom Franen a többi udvarhölggyel.

Masou szórakozottan zsonglőrködött a csillogó, vörös meg sárga labdáival. Amikor odahajítottam neki egy harmadikat, különösebb gond nélkül elkapta és bekeverte a többi közé, ahogyan egy kést, egy kupát és egy szarukanalat is. Igazán kedvelem. Némileg alacsonyabb nálam, bár úgy véljük, körülbelül egykorúak lehetünk. Délről származik, ahol az emberek bőrét égeti a nap, így olyan kellemes színe van, mint a gesztenyének. Az udvari mutatványosok közé tartozó zsonglőrként szemkápráztatóan színes tunikát hord, melyet több tucatnyi különböző brokátból és bársonyból varrtak. Kettő is van neki belőle; egy újabb, amit a fellépéseire vesz fel, és egy régebbi, amit az idő többi részében visel.

A kutyusok rohanva közeledtek, vad ugatás közepette. Ellie felnyalábolta Ericet, hogy megölelgesse, aztán megpróbálta lesöpörni kötényéről a mancsnyomokat, én pedig megkerestem az alsószoknyám zsebében azt a néhány kis cipót meg édességet, amiket félretettem neki.

Masou borsot szórt a rákokra, aztán Ellie nekilátott leválasztani a lábakat, és elrágcsálni a testüket. Nem szeretem a rákot; bár soha még csak meg sem kóstoltam, azonban azoknak a lábaknak már a puszta látványa is elveszi az étvágyamat.

– Mit fogsz előadni a Bálint-napi bálon? – tudakoltam a fiútól.

Erre rám kacsintott, és elhúzta az ujját a torka előtt.

– Nem árulhatom el – titokzatoskodott. – Felkötnek, kibeleznek és felnégyelnek, ha egy szót is szólok neked róla.

Tudom, hogy őfelsége kitalált egy rejtvényt, amit meg kell majd oldanom a bálon. Van némi hírem az udvarnál, miszerint járatos vagyok a rejtvények, fejtörők és hasonlók megfejtésében. Égek a kíváncsiságtól (és nem is kicsit izgulok), hogy mi lehet az, ezért arra gondoltam, hogy kiderítem, Masou vajon hallott-e róla bármit. A királynő mutatványosai gyakran avatott ismerői az udvari pletykáknak, főképpen, ha őfelsége valamilyen különleges szórakozással készül előállni.

– Őfelsége elhintette, hogy van egy kis rejtvénye számomra. Nem tudod, mi lehet az? – próbálkoztam.

– Én? Ugyan honnan tudhatná ezt egy egyszerű zsonglőr? – tette Masou a szívére a kezét, és ártatlan, nagy szemmel bámult rám.

– Lord Robert külön megfürdött az alkalomra – jegyezte meg Ellie elgondolkodva. – Tegnap ellátogatott a fürdőbe, hogy készen álljon a bálra.

Felkacagtam ezen. Lord Robert Radcliffe, Worcester grófja is egyike a három kérőmnek, akiket a királynő személyesen választott ki számomra. Bizonyára nagyon iparkodik, hogy a legjobban nézzen ki (és illatozzon).

– Szenvedélyesen lángol a szíve a gyönyörűséges Lady Grace iránt, így kénytelen azt vízzel oltani! – szavalta Masou drámaian. Muszáj volt némi földet rugdosnom feléje, amiért csúfolódik velem.

– Hát, pedig szerintem ez igazán úriemberhez méltó volt tőle – jelentette ki Ellie. – Nagyon figyelmes. Nem engedhet meg magának most új ruhákat, elvégre minden uzsorás ott liheg a nyakában. Sir Gerald Worthy szintén megérkezett, és ő egy új ingen kívül még új bársonyöltözéket is vett a bálra.

Sir Gerald Worthy a gyámomnak, Lord Worthynek az unokaöccse, és egyben a harmadik kérőm. Eddig alig láttam, mert Európában utazgatott. A gyámomnak nincs gyermeke, a felesége pedig fiatalon elhunyt. Sir Gerald az egyetlen örököse, ami az egyik oka annak, hogy miért lenne olyan jó parti számomra. Azt hallottam, eléggé jóképű, de azon túl semmi egyebet. Éppen azon voltam, hogy rákérdezzek Ellie-nél, mit tud még róla, amikor megütötte a fülemet, hogy valaki a nevemet kiáltja a kert bejáratánál.

Felpattantam, a kutyák meg mind őrült ugatásba kezdtek, ahogyan tanítottuk nekik. Masou a lábával földet kotort a tűzre, Ellie pedig egészben lenyelte az utolsó két ráklábat, aztán mindketten elbújtak a kis komposzttároló kunyhóban, míg én végigszaladtam a fák között.

Hát persze, hogy Sir Charles Amesbury állt a kapunál; hatalmas kerek feje teljesen vörös volt.

– Jöjjön csak, kisasszonyom! – mondta, megpaskolgatva közben a hasát. – Ne felejtse, hogy milyen fontos mindennap kilovagolnia, hogy hozzászoktassa magát – mosolyodott el kedvesen. – Legalább eszébe jutott, hogy a lovaglóruháját vegye fel, Lady Greensleeves{2}.

Igen, csak elő ne adja itt nekem a dalt! – gondoltam magamban.

– Jaj, szerelmem, hozzám rossz voltál – dalolta, miközben átmentük a palotakerten, majd a lovagi tornáknak helyet adó udvarra vezető átjárón. – Mikor oly durván elutasítottál. Pedig én oly sokáig szerettelek.

Ami azt illeti, Sir Charlesnak igencsak kellemes mély hangja van, felettébb dallamos. Gyakran szokott énekelni őfelségének más nemesurakkal együtt az udvarból. Csak kínos, hogy egy olyan férfi énekel nekem szerelmes dalokat és kíván feleségül venni, aki elég idős ahhoz, hogy az apám legyen. Pláne, ha ilyen divatjamúlt zeneműről van szó. Nem ismer valami jó kis olasz madrigált?

Két ló várakozott felnyergelve az udvaron. Odavezettem a kutyákat pórázon a lovászfiúhoz. Henri morogva kapott Doucette patái felé, ami csak azt mutatja, mennyire ostobák tudnak lenni az ölebek.

Sir Charles éppen akkor ragadta meg a ló kantárját, amikor az elkezdte dobálni a fejét.

– Nyugi, kislány – csillapítgatta az állatot. – Nyugi, Doucette, egyetlen lábbal agyon tudnád taposni ezt a kiskutyát. Méltóságodon aluli foglalkoznod vele. Csak finoman. Látja, kisasszonyom? A lovakkal lassan és óvatosan kell bánni, így…

Lassan és óvatosan odanyúltam, hogy megveregessem Doucette nyakát. Aztán Sir Charles bakot tartott, hogy felszállhassak a dámanyeregbe, és sikerült is felkapaszkodnom anélkül, hogy egyből átlendüljek a ló másik oldalára és lezúgjak, feltörölve a talajt a képemmel, ahogyan gyakran szoktam.

Amint eligazítottam az elölre került lábamat, a másikat pedig stabilan elhelyeztem a kengyelben, és megragadtam az ostoromat, Sir Charles szuszogva felmászott a másik lóra. Ekkor hirtelen teljesen más emberré vált; egyenesen, laza testtartással, egészen otthonosan ült a lovon. Biztos vagyok benne, hogy így nézett ki, amikor a gyermekkirály még élt, és Sir Charles a lovagi tornákon tanúsított vitézségéről volt ismeretes.

– A Zöldruhás Hölgy volt szívem boldogsága, a Zöldruhás hölgy volt lelkem öröme – dalolta, ahogy ügetésbe kezdtünk, én pedig igyekeztem nem mereven ülni meg ugrálni a nyeregben, hanem csak simán a ló mozgásának ütemére ringatni a hátsómat.

Miközben ügetésre fogtuk az állatokat, hogy bemelegítsük őket, Sir Charles beszélgetésbe elegyedett velem. Azért szokta ezt csinálni, hogy ne agyaljak annyit a leesésen. Ma egy eléggé szomorú hírt osztott meg velem: az ikertestvére nemrégiben elhunyt a francia vallásháborúban.

– Tegnap este kaptam meg az erről szóló levelet – mondta bánatos arckifejezéssel. – Csak a puszta tényt tartalmazta. Sajnos nem jó barátságban váltunk el egymástól Hectorral; azt kívánom, bárcsak ne így történt volna. Igazság szerint mindig is a család fekete báránya volt, aki gyakran valami rosszban sántikált, de azért mégiscsak a testvérem.

– Annyira sajnálom. A protestánsok oldalán harcolt? – kérdeztem lágy hangon.

– Igen, a mocskos pápista Guise herceg ellen – válaszolta komoran.

Elfintorodtam a pápista szó hallatán. Én is gyűlölöm őket, amire igen jó okom van; édesanyám az egyik gonosz tervük miatt halt meg. Eredetileg az volt a céljuk, hogy végezzenek protestáns vallású királynőnkkel, és egy katolikus uralkodót ültessenek a helyébe.

Sir Charles ekkor elterelte a figyelmemet azzal, hogy elmagyarázta, mi a helyes módja annak, hogy vágtára fogjunk egy lovat. Begyakoroltuk, aztán ki is próbáltam, és a drága Doucette ügetésből a lehető leglassúbb vágtára váltott, ami olyan volt, mintha csak egy játék lovon ülnék, és egyáltalán nem ijesztő. Ami azt illeti, szinte szórakoztató volt körbevágtatni az udvar széle mentén, majd a kerítésnél megfordulva a másik oldalon visszajönni. Most először sikerült úgy, hogy nem estem le. Csak úgy dagadt a keblem a büszkeségtől!

Sir Charles elnevette magát a kipirult arcom láttán.

– Ki más, csak ő, szívem hölgye – kezdett rá, aztán egy csókot nyomott a homlokomra, miközben segített leszállni. – Szép volt, ügyesen csinálta, kisasszonyom. Egyszer még őfelségét is le fogja pipálni.

– Csak a fülébe ne jusson, hogy ezt mondta! – figyelmeztettem, és nem tudtam megállni mosolygás nélkül, amikor úgy tett, mintha megrémült volna.