Mihail
Bulgakov

Don Quijote

– részlet –

Kiss Ilona
fordítása

Fordította és az utószót írta
Kiss Ilona

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Михаил Булгаков: ДОН КИХОТ. Пьеса по Сервантесу в четырёх действиях, девяти картинах // Булгаков М. A. Театральное наследие. Том 3. Драматические инсценировки и оперные либретто. Сост. и вступ. ст. А. А. Нинова. – СПб.: Алетейя, 2014. с. 141–187.

Hungarian translation © Kiss Ilona, 2026
Utószó © Kiss Ilona, 2026

MIHAIL BULGAKOV

DON QUIJOTE

Színmű Cervantes regénye nyomán
négy felvonásban, kilenc jelenetben

(1938)

Személyek

Alonso Quijano, azaz Don Quijote de la Mancha

Antonia – az unokahúga

Don Quijote gazdasszonya

Sancho Panza – Don Quijote fegyverhordozója

Pero Pérez – a falu papja, licenciátus

Nicolás – a falu borbélya

Aldonza Lorenzo – parasztlány

Sanson Carrasco – bakkalaureus

Palomeque – fogadós

Maritornes – szolgálólány a fogadóban

Öszvérhajcsár

Tenorio Hernández, Pedro Martínez – a fogadó vendégei

Martínez szolgája

A fogadó mindenese (Udvaros)

Herceg

Hercegné

A Herceg lelkiatyja

Háznagy a Herceg kastélyában

Doktor Agüero

Doña Rodríguez, társalkodónő

A Herceg apródja

Disznópásztor, Asszony, Első és Második Öregember, Első és Második Szerzetes, Első és Második Szolga, lóhajcsárok, a Herceg kísérete

Történik Spanyolországban, a XVI. század legvégén.

Első felvonás

Első jelenet

Nyári este. Don Quijote házának udvara: lóistálló, kút, pad és két kapu – az egyik a háttérben, az útra nyílik, a másik oldalt, a faluba vezet. Don Quijote házának belső tere: a szobájában egy nagy baldachinos ágy, karosszék, asztal, régi lovagi felszerelések és rengeteg könyv.

Nicolás

(Borbélyfelszerelésével megjelenik az udvarban.) Hé, Gazdasszonyság! Nincs itt? (Felmegy a házba, bekopog.) Quijano úr! Bemehetek? Quijano úr!… Úgy látszik, nincs itt senki. (Belép Don Quijote szobájába.) Antonia kisasszony!… Hova tűntek ezek itt mind? Pedig meghagyta, hogy jöjjek el megborotválni. Megvárom akkor, úgyse sietős a dolgom. (Leteszi a borbélytálat az asztalra, észreveszi a lovagi felszerelést.) Nahát, ez meg mi? Honnan szerezhette? Ja, egy páncél, a padlásról hozhatta le. Csodabogár! (Leül, felvesz egy könyvet az asztalról, olvassa.) A lo-vag-ság tü-kö-re… Hm… Tisztára belebolondult ezekbe a lovagokba! Felfoghatatlan.

Don Quijote

(A kulisszák mögött.) Bernardo del Carpio! Bernardo del Carpio!

Nicolás

Az ő hangja? Igen. Már jön is. (Kihajol az ablakon.)

Don Quijote

(A kulisszák mögött.) A nagy Bernardo del Carpio Roncesvallesnél megfojtotta az elvarázsolt Don Rolandot!…

Nicolás

(Az ablakban.) Mit hablatyol ez?

Don Quijote

(Belép a hátsó kapun, egyik kezében könyv, a másikban kard.) Ó, ha találkoznék azzal, akit keresek, én, Don Quijote, la Mancha lovagja – büntetésül halálos bűneimért, vagy jutalmul azért a jóért, amit életemben megcselekedtem! Oh!…

Nicolás

Miféle Don Quijote? Aj-jaj, azt hiszem, valami nem stimmel nála!

Don Quijote

Igen, ha találkoznék ellenségemmel, a kígyóbőrű óriással, Brandabarbarannal…

Nicolás

Brandabar… Hát végleg becsavarodott a mi hidalgónk?

Don Quijote

…akkor Bernardo példáját követném. Felkapnám az óriást, és a levegőben fojtanám meg! (Félredobja a könyvet, és elkezdi kaszabolni a levegőt a kardjával.)

Nicolás

Egek ura!

Don Quijote felmegy a házba, Nicolás a lovagi fegyverzet mögé bújik.

Don Quijote

Van itt valaki?… Ki van itt?

Nicolás

Én vagyok, drága Quijano úr, én vagyok…

Don Quijote

Ahá, végre megadta a sors, hogy találkozzak veled, halálos ellenségem! Lépj elő, ne az árnyékban bujkálj!

Nicolás

Kegyelmezzen árva fejemnek, Quijano úr, miket beszél! Hogy lennék én az ellensége?

Don Quijote

Ne játszd meg magad, rám nem hat a varázserőd! Felismerlek, Frestón vagy, a csalárd varázsló!

Nicolás

Alonso úr, könyörgök, térjen észhez! Nézze meg jól az arcomat, nem varázsló vagyok, hanem a borbély, Nicolás, uraságod hű barátja és komája.

Don Quijote

Hazudsz!

Nicolás

De uram!

Don Quijote

Állj ki velem!

Nicolás

Ó, árva fejem, nem hallgat rám! Alonso úr, térjen észhez! Igaz keresztény lélek áll maga előtt, nem egy varázsló! Tegye le azt a szörnyű kardot, uram!

Don Quijote

Fogd a fegyvered, és kezdjük!

Nicolás

Őrangyalom, segíts… (Kiugrik az ablakon, kiszalad az oldalsó kapun.)

Don Quijote lehiggad, leül, kinyitja a könyvét. A kert mögött elhalad valaki, megpendül a húr, rázendít egy súlyos basszus:

A szépséged, nem vitás,

Fényesebb a napnál.

Hol lehetsz most, te csodás?

Nem is gondolsz rám már?

Aldonza

(Belép az udvarra, kezében kosár.) Gazdasszony, hahó, Gazdasszony!?

Don Quijote

Ki hangját hallom? Vagy megint az a sarlatán űz tréfát velem?… Ez ő lesz!

Aldonza

Gazdasszony!? Idehaza van? (A kosarát odalent hagyja, felmegy a házba, bekopog.)

Don Quijote

Tényleg ő kopogtat? Nem, nem, a szívem kalapál.

Aldonza

Jaj, bocsásson meg, mélyen tisztelt uraság, nem tudtam, hogy itt van. Csak én vagyok, Aldonza Lorenzo. A gazdasszonya nincs idehaza? Sózott disznóhúst hoztam, odalent hagytam, a konyhában.

Don Quijote

Épp időben érkezett, kisasszony. Útra kelek, hogy találkozzak Karakuliambróval, az óriással, Mamendrania sziget urával. Le akarom győzni és ideküldeni magához, hogy boruljon térdre maga előtt. Magát meg arra kérem, bánjon vele kedve szerint…

Aldonza

Uram, jó uram, az ég áldja, miket beszél.

Don Quijote

Majd ő elmondja, hogyan ütközött meg Don Quijotéval, La Mancha lovagjával! Mert tudja meg, kegyetlen lélek, hogy személyesen Don Quijote áll itt maga előtt!

Aldonza

Miért térdelt le előttem, Quijano úr? Nem is tudom, mit tegyek.

Don Quijote

Majd Karakuliambro elmondja magának, mi történt. Az úgy volt, hogy… (Fogja a könyvet, olvassa.) „Amint a pirospozsgás Apolló szétteríté a földön arany hajának hálóját, az aranytrónusú Auróra pedig fölkele féltékeny hitvesének puha párnáiról…”

Aldonza

Hagyja abba, édes uram, kérem! Egyszerű parasztlány vagyok, méltatlan rá, hogy ilyen beszédeket hallgassak…

Don Quijote

(Olvas.) „Don Belianís ezalatt felpattant a lovára és útnak indult…” (Veszi a kardját.)

Aldonza

Szaladok, szólok a Gazdasszonynak… (Hangtalanul eltűnik.)

Don Quijote

Belianís nevét Don Quijotéra cserélem… Don Quijote útnak indult, fittyet hányva vészre, bajra, csak maga járt az eszében, úrnőm s parancsolóm, Dulcinea del Toboso! (Körülnéz.) Eltűnt. Kihunyt a ragyogó sugár! Akkor ez csak látomás volt? Miért, miért hagytál el engem, ha már megigéztél? Ki rabolt el? Megint egyedül vagyok, és sötét fantomok vesznek körül. El innen! Nem félek tőletek! (Hadonászik a kardjával, aztán lehiggad. Elővesz egy könyvet, leül, olvas, motyog valamit.)

Alkonyodik. A kerítés mögül halk, rejtélyes füttyszó hangzik fel. Sancho Panza feje bukkan fel a kerítés fölött. Sancho még egyet füttyent, aztán eltűnik a feje. Belép az udvarra, kantáron vezeti borostömlővel és zsákokkal felmálházott szürke szamarát. Kiköti a jószágot, aggodalmasan körülnéz, felmegy a lépcsőn, még egyet füttyent, és belép Don Quijote szobájába.

Sancho

Jó uram…

Don Quijote

Hát megint itt vagy, te nyughatatlan mágus? De most aztán nem menekülsz! Add meg magad!

Sancho

(Letérdel.) Megadom magam.

Don Quijote

(Kardja hegyével megérinti Sancho homlokát.) Végre megkaparintottalak, átkozott sarlatán!

Sancho

Uram! Dörzsölje meg a szemét, mielőtt az enyimet kiszúrja! Megadom magam, tényleg megadom, kétszer is, háromszor is. Végleg megadom magam, egyszer s mindenkorra, nincs mese. Nézze már meg jobban végre bűnös fejemet! Az ördögbe is, miféle sarlatán lennék én? Sancho Panza vagyok, nem más!

Don Quijote

Micsoda? A hang ismerős. Nem csapsz be? Tényleg te vagy az, drága barátom?

Sancho

Én vagyok, uram, én!

Don Quijote

De akkor miért nem adtad meg a megbeszélt jelet?

Sancho

Háromszor is adtam jelet, uram, füttyentettem! De az az átkozott varázsló betömte a fülét, jó uram!

Don Quijote

Egy hajszálon múlt az életed! Még jó, hogy volt annyi eszed, és megadtad magad. Bölcsen cselekedtél, Sancho, beláttad, hogy reménytelen helyzetben a legbátrabb az, aki elteszi magát jobb időkre.

Sancho

Ahogy jó uram elkezdte böködni a szemem azzal az átkozott kardheggyel, rögtön rájöttem, hogy meg kell adni magam!

Don Quijote

Igazad van. De mondd csak, barátom, olvastál valaha nálam vitézebb lovagról?

Sancho

Nem, uram, nem olvastam, mert se olvasni, se írni nem tudok.

Don Quijote

Hát akkor ülj le, és végleg megállapodunk mindenről, amíg senki nincs idehaza. Elfogadod az ajánlatom? Leszel a fegyverhordozóm? Elszegődsz kísérőmnek a zarándoklataimra?

Sancho

Elfogadom, uram, mert remélem, hogy megtartja szavát, és megtesz kormányzónak a szigeten, amit meghódítunk.

Don Quijote

Sose vond kétségbe egy lovag szavát. A lovagok némely fegyverhordozót egy egész birodalom urává tettek a hű szolgálatért. És én remélem, hogy mihamarabb meghódítunk egy ilyen birodalmat. És mert nekem semmi szükségem rá, neked adományozom, Sancho, te leszel a király.

Sancho

Hm… Ezt még azért jól, nagyon jól meg kell gondolni…

Don Quijote

Mi aggaszt, Sancho?

Sancho

A nejem. Juana Teresa. Attól tartok, kegyelmes uram, hogy nemigen való királyi korona az ő fejére. Maradjon csak inkább egyszerű kormányzóné, adja isten, hogy legalább azzal elboldoguljon.

Don Quijote

Bízd magad mindenben a sors akaratára, Sancho, ne add alább magadtól, és ne kívánj kevesebbet, mint amennyit érsz.

Sancho

Királynak akkor se tegyen meg, a kormányzóságba viszont belemegyek.

Don Quijote

Remek. Akkor mindenben megegyeztünk, itt az ideje, hogy titokban útnak induljunk, amíg senki sincs itt.

Sancho

Ez a beszéd, uram, mert amúgy a gazdasszonya… őszintén szólva, olyan egy némber, hogy… félek tőle, mint a tűztől!

Don Quijote

Segítsd fel rám a lovagi felszerelést. (Sancho felsegíti Don Quijotéra a felszerelést.)

Nézd, micsoda sisakot eszkábáltam magamnak!

Sancho

Tartok tőle, hogy nem elég masszív, uram!

Don Quijote

Ugyan már, te kishitű flótás! Tegyünk próbát. Vedd fel, és én akkorát ütök rá, amekkorát csak bírok, és meglátod, mit ér!

Sancho

Értettem, kegyelmes uram. (Felteszi a sisakot.)

Don Quijote a kardjáért nyúl.

Várjon, uraság! Rossz érzésem támadt hirtelen. Tegyünk próbát inkább úgy, hogy az asztalon lesz a sisak. (Az asztalra teszi.)

Don Quijote

Nevetnem kell, olyan gyáva vagy. Idenézz! (Lecsap a sisakra a kardjával, és darabokra zúzza.)

Sancho

Hálát adok az égnek, hogy nem volt benne a fejem a sisakban!

Don Quijote

Ó, jaj. Micsoda pótolhatatlan veszteség! Sisak nélkül nem indulhatok útnak.

Sancho

Jobb útnak indulni, uram, sisak nélkül, mint ilyenben.

Don Quijote

Mit tegyünk? El vagyok keseredve… De nézd csak, Sancho! (A borbélytálra mutat.) Nem hiába mondják, ha a sors bezár előttünk egy ajtót, rögvest kinyit egy másikat… Hurrá! A gyáva Frestón itt hagyta a sisakját, miközben menekülőre fogta.

Sancho

Dehát ez egy borbélytál, uram! Ne legyek az apám fia, ha nem az!

Don Quijote

Hályogot varázsoltak a szemedre? Hát ide figyelj! (Fejére teszi a borbélytálat.) Mambrino szaracén király sisakja!

Sancho

Kiköpött borbélytál.

Don Quijote

Vak vagy!

Sancho

Ahogy kegyelmed akarja.

Don Quijote

Akkor készen is vagyunk. Nem a tiszteletre méltó nemes Alonso Quijano áll többé előtted. Ezentúl a nevem: Don Quijote de la Mancha!

Sancho

Értettem, uram!

Don Quijote

És mert egy lovag, ha nincs szívszerelme, olyan, mint egy fa lombkorona nélkül, szívem hölgyének a világ legszebb dámáját választom – Dulcinea del Toboso hercegnőt! Te persze még biztos Aldonza Lorenzo néven ismerted.

Sancho

Hogyne ismertem volna, uram! Egyszerű parasztlány az, hiába nevezi hercegnőnek. Derék egy teremtés, uram, és olyan tűzrőlpattant menyecske, hogy már a látásától elalél az ember. Bármelyik lovagot egyetlen lendülettel, szakállánál fogva kirántja a sárból.

Don Quijote

Elég volt, te rusnya szószátyár. Bánom is én, ha Dulcinea parasztlány, és nem előkelő hölgy a szemedben. Nekem akkor is ő a legtisztább, legnemesebb, legszebb az összes hercegnő közt. Imádom őt, Sancho, és ez elég ahhoz, hogy Diana is elbújjon mellette. Imádom, és ez azt jelenti, hogy az én szememben ő szűzfehér, mint a friss hó, homloka – mint az eleusziszi mezők, szemöldöke – mennyei szivárvány. Ó, te vaksi fegyverhordozó! A költő és a lovag nem hús-vér lényt imád és magasztal, hanem akit olthatatlan képzelőereje teremt! Olyannak szeretem őt, ahogy álmaimban megjelent. Az ideálképemet szeretem, Sancho! Érted? Megértettél végre? Vagy azt se tudod, mi az az „ideál”?

Sancho

A szót, azt nem ismerem, uram, de értem, amit mond. Most már tudom, hogy kegyelmednek van igaza, én meg egy szamár vagyok. Igen, igaza van, búsképű lovag úr!

Don Quijote

Micsoda? Mit mondtál?

Sancho

Búsképű lovag, ezt mondtam, de ne legyen rám mérges, uram!

Don Quijote

Honnan veszed ezeket a szavakat?

Sancho

Ahogy ránéztem az úrra a hold fényénél, olyan búbánatos volt az arca, amilyennek még sose láttam. Lehet, hogy nagyon megfáradt a harcokban, vagy attól van ez, hogy hiányzik pár foga jobbról meg elöl, uram. Ki törte ki?

Don Quijote

Az nem számít. Az a lényeg, hogy valami hirtelen támadt bölcsesség mondatta veled ezeket a szavakat. És mostantól fogva így is fogom nevezni magam, és egy búsképű alakot vésettetek a pajzsomra.

Sancho

Minek erre pénz fecsérelni, uram? Elég, ha megmutatja az arcát, máris mindenki rájön, ki áll előtte.

Don Quijote

Hoppá! Balgának látszol, de a nyelved az fel van vágva! Akkor hát, legyek én a Búsképű Lovag! Büszkén veszem magamra ezt a nevet! Ez a Búsképű Lovag arra született, hogy a mi nyomorúságos vaskorunkat aranykorrá változtassa! Én vagyok az, aki nemcsak vészre, bajra ítéltetett, de nagy hőstettekre is! Előre, Sancho! Támasszuk fel a kerekasztal híres lovagjait! Keljünk szárnyra, hogy megbosszuljuk a sérelmeket, melyeket a felbőszült hatalmasok mértek a gyengékre és védtelenekre, hogy megküzdjünk a bemocskolt becsületért, hogy visszaadjuk a világnak, amit végérvényesen elvesztett: az igazságosságot!

Sancho

Bárha, lovag úr, ez mind valóra válna. Mert hányszor hallottam, hogy az ember elindul birkát nyírni, de a végén bizony őtet kopasztják meg!

Don Quijote

Hallgass, ne borzold a lelkem a közmondásaiddal… Nem szeretném, ha gyötrő kétségeim támadnának! Iparkodjunk, Sancho, míg vissza nem érnek a háziak.

Kilépnek az udvarra.

Mindjárt megláthatod a paripámat, semmivel se alábbvaló, mint Bucefalus, makedóniai Nagy Sándor lova. (Kinyitja az istállóajtót.) Rocinanténak neveztem el.

Sancho

(Körbenézi Rocinantét.) Ki volt ez a makedóniai?

Don Quijote

Majd mesélek róla, drága barátom. Igyekezzünk. De várj csak, te mivel jössz?

Sancho

A szamarammal, uram.

Don Quijote

Eh… Még sose olvastam olyasmit, hogy a fegyverhordozók szamárral mennek…

Sancho

Nagyon derék, erős jószág, uram!

Don Quijote

Hát, nincs mit tenni, induljunk! Isten véled, békés szülőhelyem, isten véled. Előre, Sancho, a hold bevilágítja az utunkat, reggelre már hetedhét határon túl leszünk! Előre, Sancho! Előre! Gyerünk!

Elmennek.

Utószó

Mihail Bulgakov – Don Quijote maszkjában

„Édes borzongás fogja el a lelkem, ha arra gondolok, hogy ebben a melegházban most talán éppen egy eljövendő Don Quijote szerzője tenyészik.”

Mihail Bulgakov: A Mester és Margarita

1937 nyarán, életének egyik legtragikusabb pontján, a sztálini nagy terror indulásakor kezd neki Bulgakov a Don Quijote című színművének. „Összeszámoltam: az utóbbi 7 év alatt 16 művet írtam, és mind eltemettem, kivéve egyet, de az is egy Gogol-átdolgozás volt. Balgaság lenne azt gondolni, hogy majd a 17. vagy a 18. napvilágot lát” – írja egyik barátjának. Volt oka pesszimizmusra: életideje maradék szűk három évében nem mutatták be egyetlen darabját sem, nem nyomtatták ki egyetlen sorát sem, egyetlen opera sem került nézők elé, amelyhez ő írta a szövegkönyvet. 1936 októberében hagyta ott első sikereinek színhelyét, a moszkvai Művész Színházat, és szegődött el a Nagyszínházhoz librettistának: „Nem tudtam tovább dolgozni ott, ahol megfojtották a Molière‑t… Mostantól operalibrettókat gyártok. Mit lehet tenni: ha librettó kell, akkor legyen librettó.” Évente egyet kell leadnia, valamint mások szörnyű szövegkönyveit kipofoznia.

Egymást érik a kudarcok minden téren. 1937 – Puskin jubileumi éve, de a szovjetesített-államosított költő halálának 100. évfordulója alkalmából rendezett zajos ünnepségsorozat Bulgakov zseniális Puskin-darabja, az Utolsó napok nélkül megy le: „elkaszálták azt is, és most itt ülünk a törött teknő mellett” – olvashatjuk felesége naplójában. A Művész Színház Párizsba viszi fergeteges sikerrel játszott darabját, a Turbinék napjait, de a szerző nélkül. Bulgakov útlevélkérelmét megint elutasítják: „Fogságban vagyok… nem engednek már ki innen soha… Soha nem látom meg a nagyvilágot.” Nyomasztja a lakáskérdés is: felesége kiskamasz fiával együtt egy kétszobás, szűk lakásban laknak az Arbat melletti Íróházban (a házbizottság elnöke Zalka Máté), és hiába fizetnek be egy nagyobbra a Drámaírók házában (igen, abban, amelyet majd a regényben Margarita ver szét kalapácsával a repülés idején), lehúzzák őket a listáról. Idegei az összeroppanás határán, súlyosbodó agorafóbiája miatt az utcára sem tud egyedül kimenni, felesége kíséri mindenhová. Közben mégis alkot: ezen a nyáron diktálja gépbe az „ördögregény”, A Mester és Margarita első teljes, bár még sokat változó szövegét, a megjelenés minden reménye nélkül. Esténként pedig, amikor közeli barátok vannak náluk vendégségben, „álarcosat játszanak”, a legkülönfélébb maszkokat öltve magukra: „ez Mihail Afanaszjevics legújabb kedvtelése” – jegyzi fel felesége.

Don Quijote maszkja eddig sem volt idegen tőle: „Az utóbbi időben valóságos Don Qujote‑i szélmalomharcnak bizonyult minden kísérletem, hogy prózai színházaknak írjak. Többé ezt meg se próbálom. Erről a frontról végleg visszavonulok” – fogadkozik egy levelében. De nem csak hiábavaló erőfeszítéseit jellemzi a lovag nevével, a harmincas években teremtett hőseiben is felsejlik Don Quijote alakja: a színpadra vitt Holt lelkek Gogoljában, a hálósipkát-köntöst viselő Molière-ben, a Színházi regény Makszudovjában, sőt a Mester figurájában is. A Cervantes-regény alapján készülő, de attól lényegi pontokon eltérő színműben ugyanakkor Don Quijote nem egyszerűen világirodalmi toposzként szerepel, hanem új szintézisben, specifikusan orosz történelmi aspektussal kiegészülve jelenik meg. A darab koncepciója és kompozíciója ugyanis egy időben és ugyanabban az alkotói keretben születik meg, mint a Nagy Péter című, soha meg nem valósult opera kiváló librettója.

Így történt, hogy a cár és a lovag – több mint kétszáz év múltán először – megint egymás mellé került az orosz kultúra történetében. Don Quijote ugyanis annak idején Nagy Péterrel érkezett Oroszországba. A leendő imperátor 1716-ban, a francia királyi udvarban vendégeskedve találkozott először a lovaggal, amikor a királyi manufaktúrában megmutatták neki Charles Coypel rajzait, amelyek alapján a híres Don Quijote története című gobelinsorozat készült. Kapott is ajándékba két rajzot, és nemsokára Coypel-tervek szerint szőtt gobelinek kezdték díszíteni az újonnan emelt pétervári palotákat, a Péter által elgondolt aranykort manifesztálva. A Don Quijote-dekoráció alatt mulatozó új pétervári elit dolga pedig Péter intenciói szerint az lett, hogy „higgye, amit nem lát”, és fogadja is el az általa teremtett új hitet. Bulgakov librettója azonban nem az orosz történelmet új irányba fordító új hit győzelméről szól, hanem Péter személyes kudarcáról: fia, Alekszej cárevics megtagadja az új hitet, így a saját fiát halálra ítélő cár számára a maga teremtette új „realitás” is egyre inkább kiüresedik.

Mind a Nagy Péter librettó, mind a Don Quijote dráma Bulgakov kedvelt kompozíciós elvét, a négy felvonás, kilenc jelenet modellt követi. Ha nem is betű szerint, de a közös alapgondolat értelmében mindkét mű a főhősök utolsó napjait örökíti meg (ahogyan ez az Utolsó napok című Puskin-darabban is történt). Mindkét dráma: halálhoz mért történet. Mindkettő nagyobb időszakot fog át a cselekményben, mint a halál előtti utolsó napok, de a megválaszolandó fő kérdés sürgető-kényszerítő erejét nem a kalendáriumi idő mutatja.

A Don Quijote-darab jeleneteibe Bulgakov voltaképpen az összes legendás-ikonikus kalandot belesűríti. Tartotta is magát sokáig az az álláspont, hogy itt csupán egy egyszerű „színpadi adaptációról” van szó, nem pedig önérvényű írói műről. Don Quijote megküzd az óriásoknak vélt szélmalmokkal, az úton haladó két szerzetest útonállóknak gondolja, akik elrabolták a szintén arra haladó hintóban ülő hölgyet, de mire kiszabadítaná, az ő baját látják el a szolgák. Összecsapnak a Rocinantén gúnyolódó hajcsárokkal, és megint alulmaradnak. Don Quijote előkelő kastélynak nézi a fogadót, ahol a fogadós bele is megy a „lovagjátékba” egy jó kis cirkusz reményében. A jól ismert csodabalzsam-ügy és a „tévedési vígjáték” utáni kifejlet is a szokásos: a lovag a borostömlőket szúrja ki, bor folyik az ellenség vére helyett, stb. A lovag és hű fegyverhordozója, Sancho másodszor is útnak indul, eljutnak a Herceg birtokára, ahol ugyancsak kiadós szórakozási lehetőségként tekintenek a párosra. „Teljes pompával kell fogadni [őket], és senki ne merje akár csak jelét is adni a kételyének, hogy valóban kóbor lovaggal van‑e dolgunk” – adja ki a Herceg a parancsot. Sancho is megkapja annak rendje-módja szerint a „szigetet”, kormányoz, bíráskodik, háborúba keveredik, elbukik. A szintén mulattatásnak induló párbaj Don Quijote és a Fehér Hold Lovagja között azonban más irányba viszi a cselekményt.

Bulgakov valójában már rögtön a legelején kimozdítja a történetet a cervantesi menetből. Még odahaza vannak, Don Quijote épp Frestónnal, a varázslóval hadakozik. Aldonza, a környékbeli parasztlány érkezik sózott disznóhússal: ő a szépséges Dulcinea a lovag szemében. Azonnal fel is olvassa neki múlt időben annak a hőstettnek a történetét, amit majd ezután fog véghez vinni, s amit majd küldönce, az általa legyőzött ellenfél fog elmondani Dulcineának. Aldonza-Dulcinea rémülten rohan el, de Don Quijotét is rémület fogja el: „Megint egyedül vagyok, és sötét fantomok vesznek körül. El innen! Nem félek tőletek!” Don Quijote számára – a Dulcineának vélt látomáshoz képest – a sötét fantomok jelenléte az igazán valóságos.

Ez a bulgakovi kiindulópont: az azonosíthatatlan fantomoktól való félelem, amelynek legyőzéséhez már nem elég a rozsdás kard. Amikor Sancho megjelenik, szorongástól, rémképektől gyötört arcot lát maga előtt az alkonyatban – ekkor nevezi el urát Búsképű Lovagnak, ezzel ad neki új, immár bulgakovi identitást. Ez a kettős, estébe, éjszakába hajló kép kíséri végig a színjátékot, ez vezeti a belső drámai konfliktus fő vonalát. A Don Quijote körül rajzó valóságos sötét fantomok már nem Frestónt és a többi varázslót-ellenséget jelentik számára (és nem is halálfélelmet), hanem azt az egyre gyötrőbb sejtést, hogy kiesik a saját maga által, hite szerint teremtett történetből… … …

Kiss Ilona

A Színház az egész
sorozatban megjelent kötetek:

Bertolt Brecht: Kurázsi mama és gyermekei
Fordította Nemes Nagy Ágnes, az utószót írta Turi Tímea

Anton Pavlovics Csehov: Három nővér
Fordította és az utószót írta Morcsányi Géza

Anton Pavlovics Csehov: Ivanov
Fordította és az utószót írta Spiró György

Anton Pavlovics Csehov: Meggyeskert
Fordította és az utószót írta Spiró György

Anton Pavlovics Csehov: Sirály
Fordította Morcsányi Géza, az utószót írta Turi Tímea

Anton Pavlovics Csehov: Ványa bácsi
Fordította Morcsányi Géza, az utószót írta Turi Tímea

Dante: Pokol
Fordította és a jegyzeteket írta Nádasdy Ádám

Friedrich Dürrenmatt: A fizikusok
Fordította és az utószót írta Ungvári Tamás

Friedrich Dürrenmatt: Az öreg hölgy látogatása
Fordította Kurdi Imre, az utószót írta Turi Tímea

Henrik Ibsen: Babaház
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Henrik Ibsen: Peer Gynt
Fordította Kúnos László és Rakovszky Zsuzsa

Henrik Ibsen: A nép ellensége
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Henrik Ibsen: A vadkacsa
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Katona József: Bánk bán
Eredeti szöveg Nádasdy Ádám prózai fordításával

Madách Imre: Az ember tragédiája
Eredeti szöveg Nádasdy Ádám prózai fordításával

Arthur Miller: Az ügynök halála
Fordította Ungvári Tamás, az utószót írta Turi Tímea

Molière: Tartuffe
Fordította Vas István, az utószót írta Turi Tímea

Molnár Ferenc: Játék a kastélyban
Az utószót írta Szegő János

William Shakespeare: Hamlet
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: Lear király
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: II. Richárd
Fordította és az utószót írta Spiró György

William Shakespeare: Rómeó és Júlia
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: Szentivánéji álom
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: A vihar
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

George Bernard Shaw: Pygmalion
Fordította és az előszót írta Nádasdy Ádám

Spiró György: Csirkefej
Az utószót írta Fodor Géza

Vörösmarty Mihály: Csongor és Tünde
Nádasdy Ádám magyarázó jegyzeteivel

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Utószó

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kontrollszerkesztő Iván Ildikó
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Molnár Eszter Edina
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4739 2
ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL