Date: 2026-09-17
Publisher: General Press Kiadó

NICHOLAS SPARKS

Szerelmünk lapjai

NICHOLAS SPARKS

Szerelmünk
lapjai

Hetedik, javított kiadás

A mű eredeti címe

The Notebook

Copyright © 1996 by Willow Holdings, Inc.

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,
a division of Hachette Book Group, Inc.,

New York, NY, USA. All rights reserved.

Hungarian translation © Nagy Ágnes Karolina, 2000

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

NAGY ÁGNES KAROLINA

ISBN 978 615 104 257 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu
generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte
www.ekonyv.hu

Szeretettel ajánlom ezt a könyvet
feleségemnek és barátomnak, Cathynek

Köszönetnyilvánítás

Ezt a történetet két különleges embernek köszönhetem.

Ügynökömnek, Theresa Parknak köszönöm, hogy kiléptetett az ismeretlenség homályából. Köszönet a kedvességéért, türelméért és a sok együtt töltött óráért. Örök hálám minden segítségért.

Szerkesztőmnek, Jamie Raabnak köszönettel tartozom bölcsességéért, humoráért, nagylelkűségéért. Csodálatos kalandban lehetett részem az ő segítségével. Büszkeséggel tölt el, hogy a barátomnak nevezhetem.

Csodák

Ki vagyok én? És vajon hogyan végződik ez a történet?

A nap már felkelt, én pedig egy ablak előtt ülök, amelynek az üvegét egy tovatűnt élet lehelete párásítja. Különös látványt nyújthatok: két inget, vastag nadrágot viselek, a nyakam körül kétszer körbetekert sál végét vastag pulóverem alá tűrtem. Ezt a pulóvert harminc évvel ezelőtt kötötte a lányom. A termosztátot a legmagasabb fokozatra állítottam a szobámban, közvetlenül a hátam mögött pedig egy kisebb hősugárzó kattog, zúg, és prüszkölve ontja a meleget, akár egy mesebeli sárkány; a testem mégis reszket, ráz a hideg, az elmúlt nyolcvan évben egyre jobban és jobban. Nyolcvan év, gondolkodom el időnként, és bár megbékéltem már a korommal, mégis hihetetlennek tűnik, hogy George Bush elnöksége óta egyszer sem sikerült felmelegednem. Vajon más is így van ezzel az én koromban?

Az életem? Nem könnyű elmesélni. Nem volt annyira látványos, mint ahogy a kezdet kezdetén elterveztem, de azt sem állíthatom, hogy egész életemben valami „szaladj ide, szaladj oda” lettem volna. Azt hiszem, leginkább egy előnyös befektetéshez hasonlíthatnám: meglehetősen stabil, több jó időszakkal, mint mélyponttal, amely egészében véve fokozatosan felfelé ívelő tendenciát mutat. Szerencsésnek érzem magam, és tudom, hogy ezt nem mindenki mondhatja el az életéről. Ne értsenek félre, nincs bennem semmi különös, ezzel magam is tisztában vagyok. Hétköznapi életet élő átlagember vagyok, hétköznapi gondolatokkal. Nem emeltek emlékművet a tiszteletemre, és a nevem is hamarosan feledésbe merül. De szívvel-lélekkel szerettem valakit – és ez mindig is tökéletesen kielégített.

A romantikusok szerelmes történetnek neveznék – a cinikusok tragédiának. Számomra egy kicsit mind a kettő, és bármit is gondolunk, amikor életünk végén visszatekintünk az eltelt időre, mindez nem változtat a tényen, hogy ez a történet kitöltötte életem nagy részét, és meghatározta sorsom folyását. Ezzel kapcsolatban nincs okom panaszra – egy cirkuszi sátor is tele lenne az egyéb dolgokra vonatkozó panaszaimmal, de az út, amelyet választottam, mindig is a helyes út volt, és még utólag sem változtatnék rajta.

Az idő, sajnos, nem segít abban, hogy soha ne térjünk le a helyes útról. Az út mindig egyenes, de ma már egy emberöltő alatt felhalmozódott kövek és kavicsok nehezítik a járást. Három évvel ezelőttig talán könnyű lett volna mindezt figyelmen kívül hagyni, de ma már lehetetlen. Testemet betegség kínozza; sem erős, sem egészséges nem vagyok többé, a napjaim pedig úgy múlnak el, akár egy parti végén megmaradt léggömb, amely lassan leereszt, és egyre löttyedtebb lesz; mind fáradtabbnak és gyengébbnek érzem magam.

Felköhögök, és az órámra hunyorítok. Ráébredek, hogy ideje indulnom. Felállok az ablak mellett lévő székemből, és átcsoszogok a szobán az íróasztalomhoz, hogy magamhoz vegyem a naplót, amelyet már vagy százszor elolvastam. Bele sem pillantok, inkább a hónom alá dugom, és folytatom az utamat oda, ahová elindultam.

Szürkével pettyezett, fehér csempés padlón haladok: olyan a színe, mint a legtöbb itt lakó ember hajának, beleértve engem is. Ma reggel én vagyok az egyetlen az előcsarnokban. A többiek a szobáikba húzódtak, egyedül vannak – hacsak a televíziót nem tekintjük társaságnak –, de ők is, akárcsak én, már hozzászoktak ehhez. Az ember bármit meg tud szokni, ha elég ideje van rá.

A távolból elfojtott sírást hallok, és pontosan tudom, kitől ered a hang. Megpillantanak az ápolónők, mosolyt váltunk, és köszöntjük egymást. Jóban vagyunk, és gyakran beszélgetünk, mégis tudom, hogy nem értik, mi megy végbe bennem nap mint nap. Hallom, ahogy összesúgnak a hátam mögött, amikor elhaladok mellettük.

– Itt jön megint! Remélem, minden rendben lesz. – De nekem soha nem mondanak semmit. Biztosan azt gondolják, hogy fájna erről beszélnem ilyen korán reggel, és amennyire magamat ismerem, valószínűleg igazuk is van.

Egy perccel később a szobához érek. Mint mindig, az ajtót most is nyitva hagyták, hogy bemehessek. Ketten vannak odabent; ők is rám mosolyognak, ahogy belépek.

– Jó reggelt! – köszöntenek vidáman. Elcsevegek velük a gyerekekről, az iskoláról és a közeledő szünidőről. Néhány percnyi társalgásunk alatt a sírás nem hagy alább. Látszólag oda sem figyelnek rá; érzéketlenné váltak iránta, de hát – mit tagadjam – én magam is így vagyok ezzel.

Helyet foglalok a székben, amely már teljesen felvette az alakomat. Lassan elkészülnek az ápolónők; már felöltöztették, de még mindig sír. Jól tudom, elcsendesül, miután távoznak. A reggel eseményei mindig felizgatják, és ez alól a mai nap sem kivétel. Végül a két ápolónő elhúzza a függönyöket, és kisétál. Mindketten megérintenek, és kifelé menet rám mosolyognak. Tűnődöm, vajon mit jelent ez.

Egy pillanatig csak ülök, és bámulom őt, de nem viszonozza a pillantásomat. Nem csodálkozom, hiszen nem is ismer. Számára csak egy idegen vagyok. Elfordulok, lehajtom a fejemet, és némán imádkozom a lelkierőért, amelyre, tudom, szükségem lesz. Mindig is szilárdan hittem Istenben és az imádság erejében, bár az igazat megvallva, hitem felvet egy sor kérdést, amelyekre mindenképpen választ remélek, miután eltávoztam.

Elkészültem. Felteszem a szemüvegem, és a zsebemből is előkerül egy nagyító. Ezt egy pillanatra az asztalra helyezem, amíg kinyitom a naplót. Kétszer is meg kell nyalnom göcsörtös ujjamat, mire sikerül felnyitnom a rongyos borítót, hogy az első oldalra lapozhassak. A nagyítót készenlétbe helyezem.

Mindig van egy pillanat közvetlenül azelőtt, hogy nekifognék az olvasásnak, amikor a szívemben feléled a remény: hátha ma megtörténik. Nem tudom, hiszen nem lehet előre tudni, és mindez talán nem is igazán fontos. A lehetőség tartja még bennem a lelket, és nem egyfajta bizonyosság. Gondolhatnak álmodozónak, bolondnak, vagy akinek akarnak, mégis úgy vélem: minden lehetséges.

Tisztában vagyok vele, hogy esélyeink és a tudomány nem támasztják alá reményemet. De a tudomány sem adhat mindenre választ; tudom, a saját életem tanított meg erre. Ezért hiszem, hogy a csodák – bármily megmagyarázhatatlanok és hihetetlenek is – valódiak, és a dolgok természetes rendjétől függetlenül megtörténhetnek. Így hát ismét – csakúgy, mint minden áldott nap – nekifogok, hogy hangosan felolvassam a naplót, hogy ő is hallhassa, és teszem mindezt abban a reményben, hogy az életemet betöltő csoda még egyszer bekövetkezik.

Talán így is lesz. Talán.

Kísértetek

Október eleje volt, 1946-ban. Noah Calhoun gyarmati stílusban épült háza verandájáról nézte, ahogy a lemenő nap egyre lejjebb ereszkedik. Szeretett esténként itt üldögélni, különösen az egész napos kemény munka után, gondolatai ilyenkor szabadon csaponghattak. Így pihente ki magát, akárcsak az apja, akitől elleste ezt az időtöltést.

Különösen a fákat és azok tükörképét szerette elnézni a folyóban. Észak-Karolinában ősszel gyönyörűek a fák: zöld, sárga, vörös és narancsszínben meg ezek számtalan árnyalatában pompáznak. Káprázatos színeik ragyognak a napfényben. Noah Calhoun már legalább századszor tűnődött el azon, vajon a ház első tulajdonosait is hasonló gondolatok foglalkoztatták-e esténként.

Az épületet 1772-ben emelték, egyike volt New Bern legrégibb, egyben legtágasabb házainak. Eredetileg egy ültetvény központi épülete volt, ő pedig közvetlenül a háború után vásárolta meg, és immár tizenegy hónapot, valamint egy kisebb vagyont költött a felújítására. Néhány hete a raleigh-i újság tudósítója írt egy rövid cikket róla, amelyben megemlítette, hogy ez a restaurálás a legnagyszerűbb munka, amit életében látott. Legalábbis ami a házat illeti. A birtok többi részéről ezt már nem lehetett elmondani, jóllehet ideje nagy részét itt töltötte.

A közel héthektárnyi földterületet egyik oldalról a Brices-patak határolta, a másik három oldalt szegélyező fakerítést pedig Noah javítgatta: átvizsgálta, hol korhadt, és hogy hol vannak termeszek, ahol kellett, kicserélte a karókat. Még nem készült el vele, kivált a nyugati oldalon, és mivel már korábban eltette a szerszámokat, gondolatban emlékeztette magát, hogy még faanyagot kell rendelnie. Besétált a házba, és töltött magának egy kis jegesteát, majd lezuhanyozott. A nap végén szokott zuhanyozni, hogy lemossa magáról az egész napi munka porát és fáradtságát.

Hátrafésülte a haját, kopott farmert és hosszú ujjú kék inget vett fel, töltött magának még egy pohár teát, és kisétált a verandára, ahol most is ült, és ahol mindennap ilyentájt üldögélni szokott.

Karját először a magasba emelte, a feje fölé, majd oldalra nyújtotta, végül a vállával körözve fejezte be a gyakorlatot. A tisztaság és frissesség kellemes érzése töltötte el. Izmai fáradtak voltak, és tudta, hogy másnap izomláza lesz, de elégedetten gondolt arra, hogy nagyjából sikerült elvégeznie, amit aznapra tervezett.

Noah felvette a gitárját, és közben az apjára gondolt, arra, hogy mennyire hiányzik neki. Végigfuttatta az ujjait a húrokon, két húrt behangolt, aztán újra megpendített. Most már jobban szólt, és Noah játszani kezdett valami halk, lágy dallamot. Egy darabig csak dúdolt, majd amint az este leszállt körülötte, énekelni kezdett. Egészen addig, míg a nap el nem tűnt, és teljesen be nem sötétedett, ő csak játszott és énekelt.

Röviddel hét óra után abbahagyta, visszaült a hintaszékébe, és finoman ringatózott. Szokása szerint felnézett az égre, és a csillagokat figyelte: az Oriont, a Nagymedvét, az Ikreket és a Sarkcsillagot, ahogy az őszi égen ragyogtak.

Magában számolni kezdett, majd abbahagyta. Tisztában volt vele, hogy a megtakarítása nagy részét már ráköltötte a ház rendbe hozására, és hamarosan munkát kell keresnie, de elhessegette a gondolatot, és úgy döntött, inkább kiélvezi a helyreállításra szánt, még előtte álló hónapokat. Majdcsak akad valami munka, tudta jól; rendszerint akadt valami. Arról nem is beszélve, hogy a pénz mindig is hidegen hagyta. Korábban megtanulta az egyszerű dolgokat élvezni: azokat, amiket pénzen nem lehet megvásárolni. Nehezére esett megérteni az olyan embereket, akik nem így gondolkoztak. Ebben is az apjára ütött.

Megjelent a vadászkutyája, Clem, és orrát a kezéhez dörgölte, mielőtt leheveredett a lába elé.

– Hé, öreglány, hogy megy a sorod? – kérdezte, ahogy megsimogatta a kutya fejét, aki erre halkan nyüszített, és felnézett rá a kerek szemével. Egy autóbalesetben elvesztette az egyik lábát, de azért jól mozgott, és kellemes társaság volt az ilyen magányos estéken.

Noah a harmincegyedik évében járt; még nem volt idős, bár ahhoz igen, hogy egyedül éljen. Amióta visszatért ide, nem randevúzott senkivel, még csak fel sem keltette senki az érdeklődését. Tudta, hogy ebben ő is hibás. Valami mindig megakadályozta abban, hogy igazán közel kerüljön egy lányhoz – valami, amin talán még akkor sem tudna változtatni, ha akarna. Elalvás előtt néha arra gondolt, vajon örök magányra kárhoztatja-e a sors.

Az esti levegő még kellemesen enyhe volt. Noah hallgatta a tücsökzenét, a falevelek susogását, és arra gondolt, hogy a természet hangjai mennyivel valóságosabbak, és mennyivel több érzést ébresztenek az emberben, mint például az autók vagy a repülőgépek zaja. A természet jóval többet ad vissza, mint amennyit elvesz, ezek a hangok pedig mindig arra emlékeztették, hogy az embernek milyennek is kellene lennie, hogyan kellene élnie. A háború alatt, különösen a nagyobb bevetések után, gyakran idézte fel ezeket a hangokat magában.

– Segít, hogy ne őrülj bele! – mondta az apja azon a napon, amikor kihajóztak. – Ez Isten zenéje, ami majd hazavezet.

Kiitta a teáját, és bement a házba, ahol előkeresett valami olvasnivalót, majd kifelé menet felkapcsolta a lámpát a verandán. Miután visszatelepedett a helyére, szemügyre vette a könyvet. Régi, szakadt fedelű példány volt, lapjain sár- és vízfoltok. Walt Whitman Fűszálak című kötetét végig magánál hordta a háború alatt. Egyszer még az életét is megmentette: felfogott egy golyót.

Megtisztogatta a borítót, majd hagyta, hogy a könyv tetszés szerint ott nyíljon ki, ahol akar, és olvasni kezdte az eléje táruló sorokat:

Ez a te órád, lélek, szabad röptöd a szótalanba,

Távol a könyv, távol a mű, a nap kihúnyt, a munka kész,

Emelkedj fel egészen, hallgatva, merőn, fontolgasd,
mit legjobban szeretsz,

Éjt, álmot, halált s a csillagokat.{1}

Elmosolyodott magában. Valamilyen oknál fogva Whitman mindig is New Bernt idézte fel benne, és most örült, hogy visszajött ide. Bár tizennégy évig volt távol, ez volt az otthona, és sok embert ismert a környéken, a legtöbbjüket még ifjúkorából. Ebben nincs semmi meglepő. Más déli városokhoz hasonlóan az emberek itt sem változtak, csak kissé megöregedtek.

Montanában Gus volt a legjobb barátja, egy hetvenéves fekete férfi, aki tőle nem messze lakott. Néhány héttel azután találkoztak, hogy Noah megvette a házat: Gus házi pálinkát és babos ragut hozott. Ezt az első estét beszélgetéssel töltötték, és alaposan felöntöttek a garatra.

Gus most is megjelent hetente néhányszor, általában este nyolc körül. Négy gyerekkel és tizenegy unokával a nyakán időnként szüksége volt egy kis kikapcsolódásra, és Noah ezt igazán meg tudta érteni. A férfi rendszerint magával hozta a szájharmonikáját, és szokásos beszélgetésük után együtt játszottak el néhány dalt. Időnként órákon át zenéltek.

Noah kezdte családtagnak tekinteni Gust. Nem volt senkije, legalábbis amióta az apja tavaly meghalt. Egyedüli gyermek volt, az anyját elvitte az influenza, amikor ő még csak kétéves volt, és bár egy alkalommal nagyon közel állt hozzá, mégsem házasodott meg.

Ám tudta, hogy egyszer már volt szerelmes. Egyszer – csakis egyszer –, de azóta is rengeteg idő eltelt már. Ettől viszont örökre megváltozott az élete. Csak a tökéletes szerelem képes erre, ez az érzés pedig az volt.

Az esti égbolton lassan megjelentek a tenger felől érkező felhők, amelyeket a hold fénye ezüstösre festett. Ahogy egyre gyülekeztek, Noah hátradőlt, és fejét a hintaszék támlájának döntötte. Lábával gépiesen, állandó ritmusban ringatta a széket, és ahogy gyakran megtörtént a hasonló estéken, érezte, hogy a gondolatai lassan visszaszállnak ahhoz a tizennégy évvel ezelőtti, ugyanilyen kellemes estéhez.

Röviddel az iskola befejezése után, 1932-ben történt a Neuse Fesztivál nyitóestjén. A városból mindenki ott volt, szabadtéri hússütés és különböző játékok biztosították a szórakozását. Nyirkos volt az éjszaka – erre, valamilyen oknál fogva, tisztán emlékezett. Egyedül érkezett, és ahogy a tömegben kószálva barátok után kutatott, megpillantotta Fint és Sarah-t, két gyerekkori pajtását, amint éppen egy lánnyal beszélgetnek. A lányt még sohasem látta azelőtt. Csinos volt, emlékezett vissza Noah első benyomására, és amikor végül csatlakozott hozzájuk, a lány réveteg pillantást vetett rá.

– Szervusz! – nyújtotta a kezét. – Finley már sokat mesélt rólad.

Mindennapos ismerkedés, olyan, amit azonnal el is felejt az ember – ha nem éppen erről a lányról van szó. Amikor kezet fogtak, és Noah belenézett a lány feltűnő smaragdzöld szemébe, egy másodperc elég volt, hogy tudja: ő az, akit akár egy egész életen át keres majd, de lehet, hogy többé nem talál meg. A fák között suhogó nyáresti szellőben tökéletesnek látta.

Ettől a pillanattól kezdve mintha forgószél ragadta volna őket magával. Fin elmesélte, hogy a lány New Bernben tölti az egész nyarat a családjával, mivel az apja R. J. Reynoldsnál dolgozik, és bár Noah csak bólintani tudott erre, a lány tekintetéből látta, hogy a hallgatása nem kínos. Fin elnevette magát, mert rájött, mi a helyzet, Sarah pedig gyorsan azt javasolta, hogy igyanak meg együtt egy meggyes kólát. Négyesben töltötték az estét, egészen addig, amíg haza nem ment a tömeg, és az árusok csomagolni nem kezdtek.

Másnap újra találkoztak, az azt követő napon is, és hamarosan szinte elválaszthatatlanokká váltak. Minden reggel – vasárnap kivételével, amikor Noah-nak templomba kellett mennie –, amilyen hamar csak tudott, végzett a tennivalóival, és egyenesen a Fort Totten parkba sietett, ahol a lány már várt rá. Mivel idegen volt itt, és először járt ilyen kisvárosban, a napjaikat olyasmivel töltötték, ami újdonságnak számított a lánynak. Noah megtanította, hogyan húzza fel a csalit a horogra, és hogyan fogjon sekély vízben fekete sügért, végül felfedezőútra vitte a közeli erdőkbe. Csónakáztak, és együtt nézték a nyári viharokat. Úgy tűnt, mintha mindig is ismerték volna egymást.

A fiú is sokat tanult a lánytól. A dohányszárító pajtában tartott táncmulatságon a lány megtanította keringőzni meg charlestonozni, és bár az első néhány számot végigbotladozták, a lány végtelen türelemmel csak elérte a célját, és ameddig lehetett, együtt táncoltak. A tánc után Noah hazakísérte, és amikor megálltak a verandán, hogy jó éjszakát kívánjanak egymásnak, életében először megcsókolta, és azon tűnődött, vajon miért várt ezzel ilyen sokáig. Valamivel később, a nyár folyamán elhozta ide is, ehhez a házhoz, és a romokat nézve elmesélte neki, hogy egy nap megvásárolja majd, és rendbe fogja hozni. Órák hosszat beszélgettek az álmaikról – Noah szerette volna bejárni a világot, a lány pedig festőművész akart lenni –, és egy nyirkos augusztusi estén mindketten elvesztették a szüzességüket. Amikor három hét múlva a lány elutazott, a fiú úgy érezte, kicsit meghalt, és vége a nyárnak is. Elnézte, ahogy a lány egy esős kora reggelen elutazik a városból – egy percet sem aludtak előző éjjel –, majd hazament, és bepakolt egy hátizsákba. A következő hetet magányosan töltötte a Harkers-szigeten.

Noah beletúrt a hajába, és az órájára pillantott. Nyolc óra tizenkettő. Felkelt, a ház elé sétált, és az utat kémlelte. Gust sehol sem látta. Valószínűleg nem jön ma este, gondolta magában. Visszament a hintaszékéhez, és ismét letelepedett.

Eszébe jutott Gus, akinek ugyancsak mesélt a lányról. Amikor először említette, a barátja megcsóválta a fejét, és elnevette magát.

– Hát ez a kísértet üldöz téged! – A kérdésre, hogy mit akar ezzel mondani, Gus így felelt: – Tudod, a kísértet, az emlékek. Figyeltelek, ahogy éjt nappallá téve dolgozol, olyan keményen beleveted magad a munkába, hogy alig van időd levegőt venni. Ennek három oka lehet: vagy őrült vagy, vagy ostoba, vagy felejteni próbálsz. És a te esetedben láttam, hogy az utóbbiról van szó. Csak azt nem tudtam, hogy mit szeretnél felejteni!

Elgondolkodott azon, amit Gus mondott. Természetesen igaza volt. New Bern szellemvárossá lett. A lány emlékének szelleme kísértette, valahányszor bement. Őt látta, ha elsétált kedvelt helyük, a Fort Totten park mellett. A padon ülve, a kapu mellett várva látta jól ismert mosolyát, vállára omló szőke haját, smaragdszínű szemét. Amikor esténként a verandán pihent a gitárjával, ott érezte maga mellett, miközben a gyermekkorából ismert dalokat játszotta.

Nem volt ez másként Gaston drogériájában, vagy a moziban, vagy akár a belvárosban. Bárhová nézett, mindenhol őt látta, minden őrá emlékeztette.

Tudta, hogy ez nem szokványos eset. Hiszen itt nőtt fel New Bernben. Itt töltötte élete első tizenhét évét. Mégis, amikor felidézte magában a várost, úgy tűnt, már semmi másra nem tud gondolni az utolsó együtt töltött nyáron kívül. A többi emlék csak néhány mozaikkocka volt a gyermekkorából, a felnőtté válásáról, és pusztán némelyik ébresztett benne érzéseket.

Egy este elmesélte mindezt Gusnak, aki nemcsak hogy tökéletesen megértette, de ő volt az első, aki magyarázattal szolgált. Egyszerűen csak ennyit mondott:

– Az apám mondogatta, hogy az első szerelem örökre megváltoztatja az ember életét, és bármennyire is szeretnénk szabadulni tőle, az az érzés kitörölhetetlen. Az első szerelmed volt az a lány, akiről meséltél. És bármit teszel, az emléke veled marad örökre.

Noah megrázta a fejét, és amikor a lány képe halványulni kezdett az emlékezetében, ismét kezébe vette a Whitman-kötetet. Egy óra hosszat olvasott, időnként felpillantott a könyvből, hogy a patak mentén osonó mosómedvéket, oposszumokat figyelje. Fél tízkor becsukta a könyvet, felment a hálószobájába, és elővette a naplóját, amelybe a személyes benyomásait és a házon végzett munkákat jegyezte fel. Negyven perccel később pedig már aludt is. Clem felbaktatott a lépcsőn, körbeszaglászta az alvó férfit, majd néhány kör után összekucorodott az ágy lábánál.

Ugyanezen az estén, egy kicsit korábban és vagy százhatvan kilométernyire onnan, egy fiatal nő üldögélt egyedül a szülei verandáján a hintaágyon, az egyik lábát maga alá húzva. Az ülés nyirkos volt, amikor letelepedett, mivel nemrég heves zápor kerekedett, a felhők azonban már kezdtek oszladozni, mögöttük pedig előtünedeztek a csillagok – ezeket nézte most, és közben azon tűnődött, vajon jól döntött-e. Napok óta emésztette magát, ahogy ma este is, de végül belátta, hogy soha nem bocsátaná meg magának, ha elszalasztaná ezt a lehetőséget.

Lon nem ismerte a másnap reggeli utazásának valódi okát. Egy héttel korábban már említette neki, hogy szeretne meglátogatni néhány régiségboltot a part mentén.

– Csak pár napról van szó – nyugtatta meg –, egyébként is muszáj egyszer kikapcsolódnom az esküvői előkészületek közepette. – Feszélyezte a hazugság, de tudta, hogy képtelen lenne megvallani az igazat. Távozásának semmi köze nem volt a férfihoz, és igazságtalanság lett volna a megértésére számítani.

Raleigh-ból hamar eljutott az úti céljáig, alig több, mint két óra alatt, így valamivel tizenegy előtt már meg is érkezett. Bejelentkezett egy kis belvárosi szállodába, a szobájába érve kipakolta a bőröndjét, a ruháit a szekrénybe akasztotta, a többi holmiját pedig a fiókokba tette. Gyorsan megebédelt, és a pincérlány eligazítását követve elindult a legközelebbi régiségbolt felé, majd a délután nagy részét vásárlással töltötte. Fél öt körül ért vissza a szobájába.

Az ágy szélén ülve magához húzta a telefont, és Lon számát tárcsázta. Nem tudtak sokat beszélni, mert Lonnak a bíróságra kellett sietnie, ám mielőtt elbúcsúztak volna, a férfi felírta a szálloda számát, és megígérte, hogy másnap telefonál. Rendben van, gondolta magában a lány, amikor letette a telefonkagylót. Hétköznapi beszélgetés, semmi szokatlan. Semmi, ami gyanút kelthetne a férfiban.

Közel négy éve ismerték már egymást; 1942-ben találkoztak, amikor az Egyesült Államok már egy éve belépett a háborúba. Mindenki igyekezett kivenni belőle a részét; a lány önkéntes ápolónőként dolgozott a városi kórházban. Szükség volt a munkájára, értékelték is a segítségét, mégis jóval nehezebb volt, mint amire számított. Hazaérkeztek az első sebesült fiatalok, és a napjait megviselt emberek és meggyötört testek között töltötte. Amikor Lon könnyed mosolyával bemutatkozott azon a karácsonyi ünnepségen, pontosan azt a férfit látta benne, akire mindig is szüksége volt: valakit, aki bizalommal tekint a jövőbe, és a humorával elűzi a félelmét.

A férfi jóképű volt, intelligens és energikus. A nála nyolc évvel idősebb, sikeres ügyvéd szenvedéllyel űzte a hivatását, egymás után nyerte a pereket, és kezdett nevet szerezni magának a szakmában. Lelkes becsvágya nem volt szokatlan a lány számára sem, hiszen az apja és a köreikből ismert legtöbb férfi ugyanilyen keményen dolgozott. Lont is ebben a szellemben nevelték, és a déli államok kasztrendszerében a családi név meg a hivatásban szerzett érdemek nyomtak a legtöbbet a latban, ha két fiatal házasságra akart lépni. Bizonyos esetekben csak ezt a kettőt vették figyelembe.

Bár gyermekkora óta lázongott ez ellen, és randevúzott is néhány, leginkább vagánynak nevezhető alakkal, mégis egyre inkább vonzódott Lon könnyed stílusához, és lassanként megszerette. Annak ellenére, hogy sok időt vett el a munkája, a férfi mindent megtett érte. Érett, felelősségteljes úriember volt, és a háború legrémesebb időszakaiban, amikor neki oly nagy szüksége volt valakire, egyetlenegyszer sem hagyta magára. Biztonságban érezte magát mellette, és tudta, hogy a férfi is szereti őt, ezért fogadta el a házassági ajánlatát.

Amikor erre gondolt, bűntudat töltötte el az ittléte miatt, és érezte, hogy jobban tenné, ha, mielőtt meggondolja magát, gyorsan összepakolna és hazamenne. Egyszer már megtette ezt, nagyon régen, és tisztában volt vele, ha most elmegy, akkor soha többé nem lesz ereje, hogy ismét visszatérjen ide. Magához vette a kis jegyzetfüzetét, tétovázott, aztán majdnem elindult az ajtó felé. Letette a jegyzetfüzetet. A véletlen vezette ide, és újból rádöbbent, hogy ha most meghátrálna, egész életében azon tűnődne, vajon mi történt volna, ha mégsem teszi. És érezte, hogy nem tudna így élni.

A fürdőszobába ment, és vizet engedett a kádba. Miután ellenőrizte a víz hőmérsékletét, a fésülködőasztalhoz lépett. Miközben átvágott a szobán, kivette a füléből az arany fülbevalóit. Előkereste a neszesszerét, borotvát és szappant vett ki belőle, majd az íróasztal előtt levette a ruháit.

Fiatal lány kora óta gyönyörűnek tartották, és amikor mindent levetett, meztelenül a tükör elé lépett. Teste feszes és arányos volt, keble lágyan kerekded, hasa lapos, lába karcsú. Anyjától kiugró arccsontját, bársonyos bőrét és szőke haját örökölte, de legfeltűnőbb tulajdonsága teljesen egyedi volt: a szeme „az óceán hullámaira” emlékeztetett, ahogy Lon szerette mondogatni.

A borotvával és a szappannal a kezében ismét a fürdőszobába ment, elzárta a vízcsapot, a törülközőt elérhető távolságban tette le, majd óvatosan belépett a kádba.

A fürdés mindig megnyugtatta, és most még mélyebbre ereszkedett a vízben. Hosszú nap állt mögötte, a hátizmai görcsösek is voltak, de megelégedéssel töltötte el, hogy sikerült ilyen hamar végeznie a vásárlással. Valami kézzelfogható eredménnyel kellett visszatérnie Raleigh-ba, és az aznap vásárolt holmik tökéletesen megfeleltek erre a célra. Gondolatban emlékeztette magát, hogy utánanézzen néhány egyéb üzlet nevének is Beaufort környékén, de hirtelen eszébe jutott, hogy mindez talán mégsem szükséges. Lon nem az a típus, aki lenyomozná, hogy igazat mondott-e.

A szappanért nyúlt, beszappanozta a lábát, és nekifogott leborotválni a szőrt. Lelki szemei előtt megjelentek a szülei. Vajon mit gondolnának, ha most látnák? Kétségkívül helytelenítenék, amit csinál, különösen az édesanyja, aki soha nem értett egyet azzal, ami akkor történt, amikor itt töltötték a nyarat, és most sem értene egyet vele, bármiféle magyarázattal is szolgálna.

Egy kicsit tovább ejtőzött a kádban, aztán kilépett, és megtörülközött. A szekrényhez ment, és válogatni kezdett a ruhái között. Végül egy hosszú, sárga ruha mellett döntött, amely elöl kissé kivágott volt, a Délen megszokott divat szerint. Belebújt, majd szemügyre vette magát a tükörben. Jól illett hozzá, kiemelte a nőiességét, mégis meggondolta magát, és visszaakasztotta a szekrénybe.

Helyette talált egy jóval kényelmesebb, kevésbé nyitott ruhát, és azt vette fel. Világoskék színű, némi csipkedísszel, elöl végig begombolható, és bár nem annyira csinos, mint az előző, mégis úgy gondolta, hogy ez jobban megfelel az alkalomnak.

A sminkkel is szerényen bánt, csak a szemének adott némi hangsúlyt egy kis festékkel. Parfümből is épp csak egy keveset fújt magára. Talált egy pár karika fülbevalót is, feltette, majd belebújt a korábban viselt világosbarna szandáljába. Megfésülködött, feltűzte szőke haját, és a tükör elé lépett. Nem, ez egy kicsit túl sok, gondolta magában, és ismét leengedte a haját. Így már jobb.

Amikor mindezzel végzett, hátrébb lépett, és újra megnézte magát. Csinos volt: nincs túlságosan kiöltözve, de nem is lezser. Nem akarta eltúlozni. Végül is fogalma sem volt, mire számítson. Igen hosszú idő telt el – talán túl hosszú is –, és nagyon sok minden történhetett azóta, még olyasmi is, amire gondolni sem mert.

Lepillantott, és látta, hogy remeg a keze. Elnevette magát. Különös érzés volt; általában nem volt ideges típus. Lonhoz hasonlóan mindig is magabiztosan viselkedett, már gyermekkorában is. Eszébe jutott, hogy ez időnként még problémát is okozott, különösen randevúk alkalmával, hiszen gyakran elijesztette a vele egykorú fiúkat.

Magához vette a jegyzetfüzetét és az autókulcsát, majd a szobakulcsért nyúlt. Néhányszor megforgatta a kezében, miközben azt gondolta: Ha már eddig eljöttél, ne most add fel! Már majdnem el is indult, de aztán mégiscsak visszaült az ágyra. Az órájára pillantott. Majdnem hat óra volt. Pár percen belül indulnia kellett – nem akart sötétedés után érkezni –, de szüksége volt még egy kis időre.

– A fenébe is! – suttogta. – Mit keresek én itt? Nem lett volna szabad idejönnöm! Semmi értelme. – Ám amint ezt kimondta, tudta, hogy nem igaz. Valami várt itt rá. Ha más nem, legalább a válasz.

Kinyitotta a jegyzetfüzetet, és végiglapozta, amíg rá nem akadt egy összehajtogatott újságcikkre. Miután óvatosan, szinte tisztelettel kiemelte, félve, nehogy elszakítsa, széthajtotta, és egy darabig csak nézte. Hát ezért, mondta végül magában, erről van hát szó!

Noah öt órakor kelt, és egy óra hosszat kajakozott felfelé a Brices-patakon, ahogy szokott. Miután végzett, átöltözött a munkaruhájába, megmelegített néhány előző napról maradt pogácsát, magához vett pár almát, majd két csésze kávéval leöblítette a reggelijét.

A kerítésen dolgozott ismét, a karókat javította ki, ahol kellett. Vénasszonyok nyara volt, közel harmincfokos hőség, így a fárasztó munka után örömmel vette az ebédszünetet.

A patak mellett evett, ahol a ficánkoló pérhalakat figyelhette. Szerette nézni őket, ahogy háromszor-négyszer is felugranak, átsiklanak a levegőn, mielőtt újból visszazuhannának az enyhén sós vízbe. Valamilyen oknál fogva mindig is örömmel gondolt arra, hogy évezredek, sőt évmilliók alatt ösztöneik egy pillanatra sem hagyták cserben ezeket a teremtményeket.

Időnként elmerengett azon, vajon az ember ösztönei megváltoznak-e ennyi idő alatt, és mindig arra a következtetésre jutott, hogy nem. Legalábbis a legmélyebb, legősibb szinten. Amennyire megítélhette, az ember mindig is agresszív volt, arra törekedett, hogy uralkodjon másokon és a világon. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint az Európában és Japánban vívott háború.

Valamivel három óra után abbahagyta a munkát, és a stégje melletti kis bódéhoz sétált. Bement, és előkereste a horgászbotját, némi csalit és élő tücsköket, amiket erre az esetre tartogatott, majd kilépett a stégre, feltette a csalit, és bedobta a horgot.

Horgászás közben mindig az életéről merengett, ahogy most is. Emlékezete szerint legalább egy tucat különböző házban lakott az anyja halála után, és valamilyen okból gyermekkorában erősen dadogott, amiért gyakran csúfolták is. Egyre kevesebbszer szólalt meg, ötéves korában pedig egyáltalán nem volt hajlandó beszélni. Amikor iskolába kezdett járni, a tanárai fogyatékosnak tartották, és azt ajánlották, hogy vegyék ki az iskolából.

Édesapja azonban kézbe vette a dolgot. Továbbra is iskolába járatta, majd iskola után együtt mentek a fatelepre, ahol az apja dolgozott.

– Meglásd, jót fog tenni, ha több időt töltünk együtt, te meg én! – mondogatta, ahogy egymás mellett dolgoztak. – Csakúgy, mint apám és én annak idején!

Az együtt töltött idő alatt az apja a madarakról és más állatokról beszélt, az Észak-Karolinában oly jól ismert történeteket és legendákat mesélte el. Néhány hónap múlva Noah, ha nem is tökéletesen, de megint beszélt, és az édesapja úgy döntött, ő majd verseskötetekből tanítja olvasni.

– Ha ezt megtanulod hangosan felolvasni, meglátod, bármit képes leszel elmondani, amit akarsz!

Megint csak igaza lett, és a következő évre megszűnt Noah dadogása. Továbbra is kijárt a fatelepre, egyszerűen azért, mert az apja ott dolgozott. Esténként pedig Whitman és Tennyson költeményeit olvasta fel hangosan a hintaszékben ringatózó apjának. A költészet végigkísérte az életét.

Amikor valamivel idősebb lett, a hétvégéit és a nyári szünet legnagyobb részét egyedül töltötte. Felfedezte a közeli erdőt, első kenujában harminckét kilométeren át követte a Brices-patakot, majd amikor már nem tudott továbbhaladni, a fennmaradó pár kilométert a tengerpartig gyalog tette meg. A felfedezőutak és a táborozás a szenvedélyévé váltak, órákat töltött az erdőben, halkan fütyörészve egy fa alatt üldögélt, hódoknak, vadlibáknak és gémeknek gitározott. A költők tudják, gondolta, hogy a természetbe való visszavonulás, az emberi világtól való elszigeteltség jót tesz a léleknek, és ő mindig is azonosult a költőkkel.

Szótlansága ellenére a fatelepen töltött kemény éveknek megvolt az eredményük – a sportok terén mindig sikeres volt, és ez népszerűvé tette. Élvezte a futballmérkőzéseket meg a futóversenyeket, és bár a csapattársai gyakran a szabadidejüket is együtt töltötték, ő csak ritkán tartott velük. Egy idegen egyszerűen csak önteltnek tartotta volna; a legtöbben azonban annak tudták be a viselkedését, hogy egy kicsit gyorsabban nőtt fel, mint a többiek. Volt néhány barátnője az iskolában, de egyik sem tett rá mély benyomást. Egy kivételével. Az iskola befejezése után.

Allie. Az ő Allie-je.

Eszébe jutott, hogy az ünnepség után, azon az első estén megemlítette Finnek Allie-t, de Fin csak nevetett. Majd megjósolta, hogy ebből szerelem lesz, aminek nem lesz jó vége.

Valami rángatta a zsineget, és Noah reménykedni kezdett, de a víz ismét elcsendesedett, és miután feltekerte a damilt, hogy ellenőrizze a csalit, újból bedobta a horgot.

Finnek lett igaza mindkét esetben. Allie egész nyáron kifogásokkal etette a szüleit, hogy találkozhassanak. Nem arról volt szó, hogy nem kedvelték – egyszerűen csak más társadalmi osztályhoz tartozott, szegény volt, és a szülők soha nem egyeztek volna bele, hogy komolyabb kapcsolatba keveredjen a lányuk egy ilyen férfival.

– Nem érdekel, mit gondolnak a szüleim, szeretlek, és mindig is szeretni foglak! – vallotta be Allie. – Megtaláljuk a módját, hogy együtt maradhassunk!

Mégsem sikerült. Szeptember elejére learatták a dohányt, és a lánynak nem maradt más választása, mint visszatérni a családjával Winston-Salembe.

– Csak a nyár ért véget, Allie, nem a mi szerelmünk! – búcsúzott el azon az utolsó reggelen Noah. – A mi szerelmünk sohasem fog véget érni! – Tévedett. Számára nem teljesen érthető okból a levelei válasz nélkül maradtak.

Végül úgy döntött, hogy elhagyja New Bernt, ez talán segít majd a felejtésben, ugyanakkor a gazdasági válság miatt szinte lehetetlen volt állást találni a környéken. Először Norfolkba ment, ahol hat hónapig egy hajógyárban dolgozott, majd elbocsátották. Ekkor New Jersey-be költözött, mert úgy hallotta, ott valamivel jobb a helyzet.

Egy ócskavastelepen talált munkát, ahol hulladék fémet válogatott. A tulajdonos, egy Morris Goldman nevű zsidó, igyekezett minél több ócskavasat összegyűjteni, mivel meg volt győződve róla, hogy Európában ki fog törni a háború, és hogy az Államokat is bele fogják rángatni. Noah-t az okok egyáltalán nem érdekelték. Örült, hogy végre munkát talált.

A telepen töltött évek megedzették erre a fajta munkára, és keményen is dolgozott. Ez nemcsak abban segített, hogy a nap folyamán elterelje a gondolatait Allie-ről, de azt is érezte, hogy ez a munka neki való. Az apja mindig azt mondta:

– Dolgozz meg jól a napi béredért. Ha egy fikarcnyival is kevesebbet teszel, az már lopásnak számít.

Ez a fajta hozzáállás tetszett a főnökének is.

– Milyen kár, hogy nem vagy zsidó! – mondogatta Goldman. – Más szempontból nagyszerű fickó vagy. – Ez volt a legnagyobb dicséret Goldmantól.

De továbbra sem tudta kiverni a fejéből Allie-t, különösen éjszakánként. Havonta egyszer írt neki, ám soha nem kapott választ. Végül írt egy búcsúlevelet, és próbálta meggyőzni magát arról, hogy az együtt töltött nyár az egyetlen, ami közös volt az életükben.

De nem tudott szabadulni az emlékétől. Három évvel az utolsó levelet követően Winston-Salembe utazott, abban reménykedve, hogy rátalál Allie-re. Egyenesen a házukhoz ment, ahol az a hír fogadta, hogy már elköltözött. Miután beszélt néhány szomszéddal, felhívta az R. J. Reynolds nevű céget. A titkárnő, aki felvette a telefont, még új volt, így nem volt ismerős számára a név, de Noah kedvéért utánanézett a személyzeti akták között. Kiderült, hogy Allie apja kilépett a cégtől, és nem hagyta meg az új címét. Ez volt az első és utolsó alkalom, hogy Noah megpróbálta felkutatni a lányt.

A következő nyolc évet Goldmannál töltötte. Eleinte csak egyike volt a tizenkét alkalmazottnak, de ahogy múltak az évek, és a cég egyre nőtt, őt is előléptették. 1940-re már teljesen beletanult a szakmába: ő irányította a vállalat működését, üzleteket kötött, és harminc alkalmazottal dolgozott. A telepből a keleti part legnagyobb ócskavasszállítója lett.

Ez alatt az idő alatt több lánnyal is randevúzott. Egyikükkel – a helyi étkezde egyik mélykék szemű, selymesen fekete hajú pincérlányával – komollyá is vált a dolog. Bár két évig jártak, és sok kellemes órát töltöttek együtt, soha nem érzett iránta úgy, ahogyan annak idején Allie iránt.

Ám emlékezetében mindig is megőrizte a pincérlányt. Néhány évvel idősebb volt Noah-nál, aki tőle tanulta meg, hogyan szerezzen örömöt egy nőnek, hol érintse, csókolja, hol időzzön el, mit suttogjon a fülébe. Néha egész napokat töltöttek az ágyban, egymás karjában, szerelmi örömökkel ajándékozva meg egymást.

A lány tudta, hogy nem fognak örökké együtt maradni. Kapcsolatuk vége felé egyszer azt mondta Noah-nak:

– Bárcsak meg tudnám neked adni azt, amit keresel, de nem tudom, mire vágysz. Van a szívednek egy olyan zuga, amit senkinek sem társz fel, még nekem sem. Mintha nem is igazán velem lennél. A gondolataid valaki másnál járnak.

Noah próbálta tagadni, de a lány nem hitt neki.

– Én is nő vagyok, megérzem az ilyesmit. Néha, amikor rám nézel, érzem, hogy valaki mást látsz. Mintha arra várnál, hogy egyszer csak előbukkan a semmiből, hogy magával vigyen innen...

Egy hónappal később a lány eljött a munkahelyére, és közölte vele, hogy találkozott valakivel. Noah megértette. Barátként váltak el, és a következő évben kapott egy képeslapot tőle, amin megírta, hogy férjhez ment. Azóta nem hallott felőle.

Míg New Jersey-ben élt, évente egyszer – karácsony körül – meglátogatta az apját. Ilyenkor együtt horgásztak, beszélgettek, és néhányszor elmentek táborozni a partra, Ocracoke közelében.

1941 decemberében huszonhat éves volt, amikor az ország belépett a háborúba – ahogy azt Goldman megjósolta. Egy hónap múlva Noah besétált az irodába, és közölte Goldmannal, hogy szeretne bevonulni, majd visszatért New Bernbe, hogy elbúcsúzzon az apjától. Öt héttel később már az újonckiképző táborban találta magát. Ezalatt kapott egy levelet Goldmantól, amelyben megköszönte a munkáját, és küldött egy okiratmásolatot, miszerint, ha az ócskavastelep eladásra kerülne, Noah jogosult a pénz egy részére. „Nélküled nem tudtam volna végigcsinálni – állt a levélben. – Te vagy a legrendesebb fiatalember, akivel eddig dolgoztam, még ha nem is vagy zsidó!”

A következő három évet Patton 3. Hadseregében harcolta végig: Észak-Afrika sivatagjain és Európa erdein keresztül masíroztak, tizenhat kilónyi súllyal a hátukon, gyalogosalakulata mindig a front közelében volt. Barátai mellette estek el, nézte, ahogy az otthonuktól több ezer kilométerre temetik el őket. Egyszer, amíg a Rajnától nem messze egy lövészárokban kushadt, azt képzelte, Allie-t látja, amint őrá vigyáz.

Visszaemlékezett a háború végére: először Európában, majd pár hónap múlva Japánban. Röviddel azelőtt, hogy leszerelt volna, levelet kapott egy Morris Goldmant képviselő New Jersey-i ügyvédtől. Találkozásuk során kiderült, hogy Goldman egy éve meghalt, és a hagyatékát pénzzé tették. A céget eladták, és Noah egy csaknem hetvenezer dollárról szóló csekket kapott. Különös módon nem hozta izgalomba a dolog.

A következő héten visszatért New Bernbe, és megvette a házat. Később elhozta ide az apját is, és megmutatta neki, hogy mit és hogyan szándékozik megváltoztatni, kijavítani. Az apja nagyon gyenge volt; köhögve, zihálva sétált körbe. Noah aggódott érte, de az öreg megnyugtatta, hogy csak egy kis megfázásról van szó.

Még egy hónap sem telt el, és az apja tüdőgyulladásban meghalt; a helyi temetőben, a felesége mellett helyezték örök nyugalomra. Noah igyekezett rendszeresen kilátogatni, pár szál virágot vitt a sírra – időnként még pár sort is hagyott ott. És minden éjjel, kivétel nélkül, áldozott néhány percet az emlékének, majd imát mondott azért az emberért, aki mindenre megtanította, ami az életben fontos.

Miután feltekerte a damilt, és visszatette a helyére a horgászfelszerelését, visszament a házba. A szomszédja, Martha Shaw várt rá három vekni házi kenyérrel és némi pogácsával, hogy megköszönje, amit érte tett. A férje meghalt a háborúban, három gyermeket hagyott hátra, és egy rozoga viskót, ahol felnevelheti őket. Közeledett a tél, és Noah az előző héten pár napot azzal töltött, hogy megjavítsa a tetőt, kicserélje a törött ablakokat, leszigetelje a többit, és rendbe hozza Martha fatüzelésű kályháját. Remélhetőleg sikerül így kihúzniuk tavaszig.

Amikor egyedül maradt, beszállt ütött-kopott furgonjába, és elment meglátogatni Gust. Mindig megállt náluk, amikor a boltba indult, mivel Gus családjának nem volt autója. Az egyik lány beugrott a kocsiba, és vele tartott, majd együtt bevásároltak a Capers Áruházban. Amikor hazaért, nem rámolt ki azonnal. Inkább lezuhanyozott, elővett egy sört meg egy Dylan Thomas-kötetet, majd kiült a verandára.

A lánynak még mindig nehezére esett elhinni, pedig ott tartotta a kezében a bizonyítékot.

Három héttel ezelőtt, vasárnap történt, a szülei házában. Éppen a konyhába tartott, hogy töltsön magának egy csésze kávét, és ahogy az asztalhoz fordult, az apja mosolyogva egy apró képre mutatott az újságban:

– Emlékszel még erre?

Kezébe vette a lapot, és közönyösen ránézett, majd valami mégis megragadta a figyelmét a képen, ezért közelebbről is szemügyre vette.

– Ez lehetetlen! – suttogta, és amikor az apja kíváncsian rápillantott, ő oda sem figyelve leült, és szó nélkül olvasni kezdte a cikket. Halványan rémlett neki, hogy az anyja is az asztalhoz lép, és helyet foglal vele szemben. Amikor végül félretette az újságot, az anyja ugyanazzal az arckifejezéssel szemlélte, mint néhány perccel azelőtt az apja.

– Minden rendben? – kérdezte a kávéscsésze felett. – Kicsit sápadtnak tűnsz.

A lány nem válaszolt azonnal, képtelen volt rá, és csak akkor vette észre, hogy a keze remeg. Akkor kezdődött.

– És a történet valahol itt fog véget érni! – suttogta ismét. Újra összehajtogatta az újságkivágást, és közben arra gondolt, hogy aznap az újsággal ment el a szüleitől, hogy aztán kivághassa a cikket. Még egyszer elolvasta este, elalvás előtt, és próbálta felfogni ennek a véletlen egybeesésnek a jelentőségét. Másnap reggel ismét elővette, mintha arról akarna meggyőződni, hogy nem csak álmodja az egészet. Most pedig, három hét magányos séta és fejtörés után, ez a cikk volt idejövetelének valódi oka.

Amikor rákérdeztek, elmondta, hogy szeszélyes viselkedésének a feszültség az oka. Ez volt a lehető legtökéletesebb magyarázat; mindenki megértette, még Lon is, aki nem ellenkezett, amikor néhány napra egyedül akart maradni. Az esküvői előkészületek miatt úgyis mindenki ingerlékenyebb volt. Csaknem ötszáz embert hívtak meg, köztük a kormányzót, egy szenátort és Peru nagykövetét. A lány ezt túlzásnak találta, de eljegyzésük fontos társasági eseménynek számított, és hat hónapja csak erről cikkeztek az újságok társasági rovatában. Néha úgy érezte, a legszívesebben elszökne Lonnal, hogy felhajtás nélkül összeházasodjanak, de tudta, hogy a férfi nem egyezne bele. Törekvő politikusként szeretett a figyelem középpontjában lenni.

Mély levegőt vett, és újra felállt.

– Most vagy soha – mondta, felkapta a holmiját, és az ajtóhoz lépett. Csak egy pillanatig habozott, mielőtt kinyitotta az ajtót, és lement a lépcsőn. A szállodaigazgató elmosolyodott, amikor elsétált mellette, és még akkor is magán érezte a tekintetét, amikor kilépett a házból, és az autóhoz ment. Beült a kormány mögé, utoljára megnézte magát a tükörben, beindította a motort, és a Front Street felé hajtott.

Nem lepődött meg, hogy még mindig ilyen jól ismerte az utat. Bár nem járt itt évek óta, a város túl kicsi volt ahhoz, hogy eltévedjen benne. Átkelt a Trent folyón egy régimódi felvonóhídon, ráhajtott egy kövesútra, és megkezdte útja utolsó szakaszát.

A táj, mint mindig, most is gyönyörű volt. Piedmont környékétől eltérően, ahol felnőtt, ez síkság volt, de ugyanolyan iszapos és termékeny: ideális gyapot-, illetve dohánytermesztésre. Ez a két termény meg a fakitermelés tartotta el a városokat az államnak ezen a vidékén. Amint kiért a városból, a lány megértette, mi az, ami eredetileg idevonzotta az embereket.

Minden változatlannak tűnt. Szűrt őszi napfény játszott a magas vízitölgyek és a hikorifák levelei között, felragyogtatva a színpompájukat. Bal kéz felől acélszürke folyó hömpölygött az út felé, majd hirtelen irányt változtatott, mielőtt másfél kilométerrel feljebb beleömlött volna egy másik, nagyobb folyóba. A kövesút múlt századi farmok között kanyargott, és a lány tudta jól, hogy sok itt élő gazdálkodó számára a nagyszülők kora óta nem sokat változott az élet. A hely változatlan jellege tengernyi emléket idézett fel benne, és összeszorult a torka, amikor rég elfelejtett jellegzetes helyeket pillantott meg.

A nap épphogy kikandikált a fák lombja felett. A következő kanyar után egy régi, évek óta elhagyatott, de még jó állapotban lévő templom mellett hajtott el. Azon a nyáron fedezte fel, amikor a polgárháborúval kapcsolatos emlékeket kutatta, és most, hogy elment mellette, annak a napnak az emléke olyan erővel tört rá, mintha tegnap lett volna.

Ezután egy fenséges tölgyfa tűnt fel a folyóparton, és az emlékek még erősebben a hatalmukba kerítették. A fa ugyanúgy nézett ki, mint annak idején, ágai alacsonyak és vastagok voltak, vízszintesen nyújtózkodtak a föld felett, az ágakat fátyolmoha borította. Eszébe jutott, amikor egy forró júliusi napon a fa alatt ült valakivel, aki olyan vágyakozással nézett rá, hogy megszűnt körülöttük a világ. Akkor lett életében először szerelmes.

A fiú két évvel volt idősebb nála, és ahogy a lány továbbhaladt az emlékezés országútján, a fiú alakja egyre élesebben jelent meg lelki szemei előtt. Koránál mindig is idősebbnek látszott. Viharvert volt a külseje, mintha a földeken robotolna. Kérges tenyere és széles válla volt, mint általában azoknak, akik keményen dolgoznak a megélhetésükért, és már megjelentek az első ráncok sötét szeme sarkában, amellyel – úgy tűnt – a lány minden gondolatát ki tudta fürkészni.

Magas volt, és erős, világosbarna hajú, és a maga módján jóképű; de a hangjára emlékezett a leginkább. Aznap felolvasott neki a fa alatt, amíg a fűben hevertek; a fiú hangja halk volt, és zsongító, mintha csak muzsikált volna. A rádióbemondókéra emlékeztetett, és a lány úgy érezte, mintha olvasás közben a fiú hangja a levegőben lebegne. Felidézte, ahogy becsukott szemmel hallgatta, és hagyta, hogy a szavak megérintsék a lelkét:

Odahívogat a ködbe és homályba.

Elmegyek, mint a levegő, fehér fürtjeimet rázom a szökevény napra…{2}

A fiú régi, szamárfüles, már százszor elolvasott könyveket lapozgatott. Egy darabig olvasott, aztán abbahagyta, és beszélgetni kezdtek. A lány elmondta a terveit, a reményeit, az álmait, a fiú figyelmesen hallgatta, és megígérte, hogy segít valóra váltani őket. Ahogy kijelentette, a lány el is hitte, és tudta, milyen sokat jelent neki a fiú. Néha, ha a lány rákérdezett, beszélt magáról, vagy elmesélte, miért éppen azt a verset választotta, és mi jutott róla eszébe, máskor csak áthatóan figyelte őt.

Megnézték a naplementét, majd megvacsoráztak a csillagos ég alatt. Későre járt, és a lány sejtette, hogy a szülei nagyon mérgesek lennének, ha megtudnák, merre jár. Igaz, ez abban a pillanatban nem különösebben érdekelte. Csak arra tudott gondolni, milyen csodálatos volt az a nap, csakúgy, mint a fiú. Amikor néhány perccel később hazaindultak, a fiú megfogta a lány kezét, amitől a lány testét forróság öntötte el.

Egy kanyarral később meglátta a házat a távolban: nagyon megváltozott ahhoz képest, ahogy az emlékezetében megőrizte.

Lassított, ahogy közeledett, majd befordult a hosszú földútra, amely végső úti céljához vezetett.

Óvatosan hajtott, közben a házat nézte, és mély levegőt vett, amikor meglátta a fiút a tornácon, amint az ő autóját nézi. Lezseren öltözött fel. A távolból ugyanolyannak tűnt, mint régen. Amikor a napfény egy pillanatra hátulról megvilágította, szinte beleolvadt a tájba.

A lány szép lassan továbbhajtott, végül megállt egy tölgyfa alatt, amely elölről vetett árnyékot a házra. Elfordította a kulcsot, közben egy pillanatra sem vette le a tekintetét a fiúról. Végül a motor leállt.

A fiú könnyed léptekkel elindult felé, majd hirtelen megtorpant, amikor a lány kiszállt az autóból. Egy jó darabig mozdulni sem tudtak, csak bámulták egymást.

Allison Nelson, a felső tízezerhez tartozó, huszonkilenc éves menyasszony, aki választ keresett néhány fontos kérdésre, és Noah Calhoun, az álmodozó, harmincegy éves férfi, akit most meglátogatott az életét uraló szellem.

{1} Walt Whitman: Ragyogó éjfél (Károlyi Amy fordítása).

{2} Walt Whitman: Ének magamról, 52. rész (Gáspár Endre fordítása).