A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Absolution (The Montgomery Family Series 2.), 2018

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

A vétkes (Alvilági játszmák 3.), 2022

A bűnös (Alvilági játszmák 4.), 2022

A megtört (Alvilági játszmák 5.), 2023

Az örökös (A Price dinasztia 1.), 2023

A csábító (A Price dinasztia 2.), 2023

Az elbűvölő (A Price dinasztia 3.), 2024

Vágyódás (Montgomery testvérek 1.), 2024

ab·so·lu·tion: a novel

Copyright © 2018 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-04-5

A férjemnek.
Köszönöm, hogy a legsötétebb órákban is beragyogod az életemet!

feloldozás fn Felmentés bűnbánat, vád vagy büntetés alól.

„Kell, hogy magad égesd el magad tulajdon lángodban:
hogyan akarsz ujjá születni, ha nem levél előbb hamu!”

FRIEDRICH NIETZSCHE{1}

Természetesnek vettem, hogy eljön a holnap.

Hogy még éveink, évtizedeink lesznek, egy egész örökkévalóság.

Pedig már ketyegett az óra, s míg azt hittem, bőven van időnk, kifogytunk belőle.

Ha ezt tudom, tovább csókollak. Szorosabban ölellek. De a holnapot senki sem garantálhatja nekünk.

Ezt a saját bőrömön kellett megtapasztalnom.

Első fejezet

JACE

A fenébe!

Nem kellene itt lennem.

Mintha nem lenne elég rossz, hogy pénteken is ott kell hagynom a munkát, és a hétvégét Rhode Islanden kell töltenem, most még egy „kötelező” családi vacsorára is elhívtak.

És a legrosszabb? Délután ötkor kezdődik. Ki a nyavalya vacsorázik szerdán délután ötkor? Én nem, az biztos. Rosszabbkor nem is jöhetett volna. A vállalat eddigi legnagyobb ügyfelét készülök megszerezni, és ahhoz, hogy nyélbe üssem az üzletet, dolgoznom kéne, nem pedig délután négykor lelépni.

Istenverte New York-i forgalom.

Nincs időm erre a szarságra.

Egy órával előbb el kellett hagynom az irodát, csak azért, hogy időben odaérjek az étterembe.

Próbáltam kibújni alóla, noha sikertelenül, de a jelek szerint, ha az aranygyermek úgy dönt, hogy megnősül, az egy világraszóló esemény, és van annyi eszem, hogy ne pont én kezdjek el akadékoskodni.

Ritmikusan, türelmetlenül dobolok a lábammal a járdán, amíg várom, hogy a parkolóőr kihozza a jegyemet. A kocsinak dőlök, és beletúrok a hajamba. Még csak egy órája zárt be a tőzsde, de rengeteg elintéznivalóm lenne a mai napon.

Ahogy végigpörgetem gondolatban a teendők listáját, felszökik a vérnyomásom. Ötletek a negyedéves befektetői levélhez. Kutatás a SEC aktáiban. Össze kellene hívnom a csapatot egy megbeszélésre, ám ehelyett itt rostokolok. Szinte felemészt az ambícióm, hogy bebizonyítsam, méltó vagyok apám örökségére. Legidősebb fiúként sosem volt választásom a karrieremmel kapcsolatban. Arra készítettek fel, hogy egy nap át kell vennem a vállalat vezetését. Az öcsémnek, Prestonnak viszont volt döntési lehetősége, hogy milyen irányt vegyen az élete. Mindig azt hittem, hogy ő is velünk fog dolgozni, mígnem a főiskolán, a barátnője tragikus halála után megváltozott a pályája. Ahelyett, hogy apámmal és velem tartott volna, fejest ugrott a pszichológia tanulmányozásába. Belefeledkezni a munkába olyasmi, amit meg tudok érteni. Én is ezt teszem mindennap, amióta elvesztettem a feleségemet.

Megpillantok egy felém tartó alakot, és látom, hogy a parkolóőr végre visszatért a jegyemmel.

– Ezt nem siette el – dohogok, és lesújtó pillantást vetek a fiatalemberre, amikor átnyújtja nekem a cédulát.

– Elnézést, uram, de ma este egyedül csak én dolgozom.

Ironikusnak találom, hogy azt kívánom, bárcsak cserélhetnék vele. Mit meg nem tennék azért, hogy befejezhessem az összes papírmunkát, ami az íróasztalomon vár.

– Hagyd elöl! – Belenyúlok a zsebembe, és előveszek egy köteg bankjegyet. – Nem maradok sokáig.

Csak térülök-fordulok. Ez a tervem, aztán visszamegyek az irodába.

De haza kell menned a gyerekekhez! – emlékeztet egy idegesítő hang a fejemben.

Ezért fizetem a bébiszittert.

Ahogy belépek az étterembe, először az illat csap meg. A fokhagyma és az oregánó gazdag aromája elárasztja az érzékeimet, és megkordul a gyomrom. Mikor is ettem utoljára? Ebédeltem egyáltalán? Nem. Kihagytam, mert éppen egy potenciális befektetővel beszéltem telefonon. Aztán amikor végre vége lett a hívásnak, össze kellett dugnunk a fejünket a csapattal, hogy megbeszéljük a stratégiát és néhány háttérirodai infrastrukturális problémát. Evésre nem maradt időm. A bennem szunnyadó éhség most úgy tör ki belőlem, mint egy háborgó vulkán.

Kikerülöm a hoszteszt, és inkább körülnézek a helyiségben.

Tágas hely, a belső tér szinte grandiózus a magas mennyezettel és a kristálycsillárokkal. Nem ezt vártam egy rögtönzött családi vacsorától. Még sosem jártam itt, de ahhoz képest, hogy Preston nyomatékosította, hogy csak egy fesztelen családi vacsora lesz, meglepőnek tartom. A terem közepén, mintha csak a pazar dekorációt akarnák kiegészíteni, fehér, kerek márványasztalok sorakoznak sárgaréz lábakon.

Ez nem egy „térülök-fordulok” vacsora lesz.

A fenébe!

Ledermedek, és merev háttal felmérem a helyzetet.

Ekkor megpillantom őket.

A „Montgomery klánt”.

Boldog és vidám bagázs, mintha a világon semmi gondjuk nem lenne. A mosolyuk épp az ellenkező hatást váltja ki belőlem. Minden felvillantott fogsor, minden öblös hahota az idegeimre megy.

Különösen ma. Különösen most.

Amikor annyi dolgom van, sokkal fontosabb helyeken kellene lennem.

Lassú léptekkel elindulok feléjük, közben előveszem a telefonomat, hogy megnézzem, válaszolt-e már Grayson Price a találkozóra vonatkozó kérésemre.

– Hol vannak a gyerekek? – szegezi nekem a kérdést anyám, a hangjába csalódottság vegyül.

– Otthon. – Fel sem pillantok a telefonomról; ehelyett próbálom elterelni a figyelmemet, hogy legalább elfoglaljam magam valamivel, amíg muszájból itt pazarlom a drága időmet.

Munkahelyi e-mailek. Tőzsde. Kibaszott pornó. Komolyan, bármi megteszi.

– Ó, pedig már annyira vártam, hogy láthassam őket.

– Ne félj, velük töltheted az egész hétvégét – vágok vissza, és meg sem próbálom leplezni a bosszúságot a hangomban, amiért kiesik egy estém a munkából, mert itt kell lennem. Úgy tesznek, mintha nem egy esküvőre mennénk a hétvégén, mintha a fiam, Logan, és a lányom, Avery, nem hiányozna már így is napok óta az iskolából, mert részt kell venniük a próbán. Mindezt azért, mert ahelyett, hogy a városban házasodtak volna össze, úgy döntöttek, egy puccos helyen tartják az esküvőt, ezzel is megzavarva a munkámat és a gyerekeim oktatását. Már a puszta gondolattól görcsbe rándul a gyomrom, hogy ilyen sokáig távol leszek az irodától.

– Leteheted azt a telefont, és anyád szemébe nézhetsz, amikor hozzád beszél – förmed rám apám dörgedelmesen.

– Azért jöttem ide, hogy kioktassanak? Mert ha ez a helyzet…

Az ajtó felé biccentek, és felvonom a szemöldököm.

– Ez nem kioktatás volt.

Apám mély levegőt vesz, nyilván azért, hogy lehűtse magát.

– Csak túl sokat dolgozol – teszi hozzá sóhajtva.

– Te meg nem dolgozol eleget – vágok vissza.

– Visszavonultam.

A szemem forgatom az álszent válasz hallatán. Amikor apám volt a főnök, ő is ugyanannyit dolgozott, mint én, hacsak nem többet.

– Gyere, ülj ide mellém! Olyan rég nem láttalak, már hiányoztál.

Teljesen világos, hogy Eve békíteni próbál. Ám ahogy körbepillantok, látom, hogy vagy az apám mellé ülök, vagy őmellé. Inkább az utóbbit választom.

Miután én is helyet foglaltam, üres fecsegés következik. A közelgő esemény részletei, a szállodába érkezés várható ideje, miegymás. Idegesen dobolok az ujjaimmal az asztal felületén.

– Mennyi időbe telik még, mire ideér egy pincérnő?

Az órámra pillantva látom, hogy tíz perccel múlt öt óra.

– Már tíz perce itt ülünk – csattanok fel, és alig bírom visszafojtani a türelmetlenségemet.

Tudom, hogy seggfejként viselkedem, de – mentségemre szóljon – úgyis erre számítanak tőlem. Csak megfelelek az elvárásoknak, satöbbi.

– Sietsz valahová?

Preston gúnyosan felhúzza a szemöldökét. Előrehajol, az állát az öklére támasztja. Elemezni kezd engem a maga pimasz, basáskodó módján, amivel bárkit fel tudna bőszíteni, beleértve még a képzett pszichiátereket is.

– Hogy vagy?

– Jól.

Az egyszavas válaszomra egy mély barázda jelenik meg a szemöldöke között.

– Túl feszült vagy, Jace.

Megfeszül az állkapcsom, és a fogaimat csikorgatom. Remek. Ez egyszerűen remek. Már megint doktorosdit játszik. Meg akar menteni engem.

– Csekket is elfogadsz az egyórás pszichoanalízis után? – jegyzem meg csípősen.

Nem egy istenverte rendelőben ülünk.

– Nem úgy festesz, mint aki jól van.

Elengedte a füle mellett a megjegyzésemet, és úgy döntött, hogy nem veszi fel a kesztyűt.

– Gondoltál már a terápiára? Sokféle relaxációs technika létezik…

– Elég!

Túl éles a hangom ebben a térben, és érzem, hogy az étteremben minden szempár rám szegeződik, de nem érdekel. El kell mennem innen. Nem bírom tovább hallgatni. Nem bírom elviselni, ahogy Preston a terápiáról papol, mintha tudná, min megyek keresztül, mintha átérezné a fájdalmamat.

Lehet, hogy eltelt némi idő azóta, de én megrekedtem a fagyos tundrán. Napok, hónapok, egy év – semmit sem jelent. Nem engedhetem meg magamnak, hogy belegondoljak, mit vesztettem el, és azzal, hogy iderendeltek és kérdőre vonnak, a bűntudat a szívembe mélyeszti a karmait. Olyan érzés, mintha sima jégen csúsznék, és nem lenne miben megkapaszkodnom. Ha hagyom, hogy a gondolat beszivárogjon a tudatalattimba, lezuhanok. Megreped a fagyos külsőm, amire oly nagy szükségem van a túléléshez.

Váratlanul felpattanok az asztaltól, nem hagyva, hogy tovább folytatódjon ez a beszélgetés. A széklábak nyikorogva szántják fel a padlót, a hangjuk, akár a körmöké az iskolai táblán, visszhangzik a teremben, mindenki felpillant, és megborzong tőlük.

– Nos, ha ez minden.

– Máris elmész?

Apám döbbenten bámul rám, tágra nyílt szemmel és tátott szájjal. Nem veszem a fáradságot, hogy végignézzek a családom többi tagján, mert pontosan tudom, hogy ugyanazt a megrökönyödést látnám az arcukon.

– Igen, apa, tudod, néhányunknak dolgoznia kell – vágok vissza.

– Jace, kérlek, ülj le…

Végre megkockáztatok egy pillantást anyámra, és látom, hogy lebiggyeszti az ajkát.

– Jelenetet rendezel – suttogja.

Megrándítom a vállam, és kimasírozok az ajtón, majd a parkolóőr kezébe nyomom a cetlit, noha erre semmi szükség, hiszen a kocsim elöl parkol.

– Hová mész?

Megfordulok; apám sebes léptekkel közeledik felém.

– Értékes az időm. Mennem kell.

A mellkasa emelkedik és süllyed, szemmel láthatóan azon töri a fejét, hogy mit mondjon, és igyekszik megválogatni a szavait, nehogy megint kiborítson. Megrázza a fejét, és egy mély sóhajjal kifújja a levegőt.

– És az öcsédé talán nem az? – kérdezi végül.

– Nem erről van szó.

– Akkor miről?

– Semmiről. Semmiről.

Mindketten ott állunk az út szélén, némán. Csak a forgalom zaja és egy-egy dudaszó töri meg a patthelyzet csendjét.

– Kérlek, gyere vissza! Csak ülj le közénk, és élvezd a vacsorát.

– Nem lehet.

Apám megszakítja velem a szemkontaktust, elnéz a vállam fölött a távolba, és a semmibe bámul. Lassan vánszorog az idő, amíg várom, hogy megszólaljon, védekezzen, sőt, követelje, hogy forduljak vissza, de semmi sem történik. Végül felsóhajt, és hátat fordít nekem, majd leplezetlen csalódottsággal előregörnyed.

Nekem viszont akkor is mennem kell. Preston és a nyaggatása, hogy menjek már el a terápiára, egyszerűen túl sok. Nincs szükségem terápiára. Csak el kell foglalnom magam a munkámmal, mert az az igazság, hogy ha nem tudom elterelni a figyelmemet, a fájdalom szinte az elviselhetetlenségig felerősödik. És ez csak fokozódik, amikor a családommal vagyok.

A munka az én megváltásom. Beletemetkezni egy projektbe – ez a figyelemelterelés az egyetlen módja annak, hogy elfojtsam a fájdalmat. Hogy elűzzem a kínt. Minél elfoglaltabb vagyok, annál kevésbé emlékszem a feleségemre. A tagadás az egyetlen módja annak, hogy távol tartsam a démonaimat.

Ez lett az életemből.

Visszaülök a kocsimba, a csendbe, mely végre békével tölt el. Megmarkolom a kormánykereket, lehúzódom a járdaszegélyről, és visszaindulok a belvárosba. Sikerült. A szívemet szorító vaspántok meglazulnak, ahogy eltávolodom az étteremtől, és egyre közeledem az irodához.

Egy másik érzés veszi át a helyét…

Zsibbadtság.

Második fejezet

SYDNEY

Elérkezett a nagy nap. Pontosabban az egész hétvége. Kár, hogy a saját életem fenekestül fel van forgatva.

Most kaptam egy nagyobb megbízást a reklámcégtől, ahol dolgozom, és rengeteg a munkám, de most nem tudok erre gondolni. Ma nem. Lehunyom a szemem és mély levegőt veszek, majd elhatározom, hogy nem fogom hagyni, hogy bármi elterelje a figyelmemet az aktuális dologról.

Le kell zavarnom egy esküvőt.

Mély sóhajjal kinyitom a szemem és körbepillantok a szobában, felnőve a „legjobb tanú és koszorúslány, akit egy menyasszony kívánhat” címhez. Mi is tartozik ebbe bele? Minden. Virágok, catering, frizura és smink.

Minden.

Mert ha valaki megérdemli, hogy tökéletes legyen az esküvője, az Eve. Miután éveken át kénytelen volt titokban tartani a kapcsolatát a vőlegényével, most végre boldogan élhetnek, míg meg nem halnak. Én pedig gondoskodom róla, hogy olyan emlékezetes legyen a nagy nap, amilyenről eddig csak a könyvekben olvashattunk.

Ez lenne hát a jelenlegi helyzet, nyakig ülök az utolsó pillanatban beharangozott parti szervezésében. Eve képes volt tiltakozni, amikor kijelentettem, hogy majd én elintézek mindent. Ő már csak ilyen. Valószínűleg úgy született, hogy az egész vajúdási folyamatot mikromenedzselte az anyaméhből, és a végén még az orvosnak is segített elvágni a köldökzsinórt. Mindenről és mindenkiről ő gondoskodik. Beleértve az anyját is. Csak azt akarom, hogy végre jól érezze magát, és boldog legyen. S ha közben másodkézből kiélvezhetem az esküvőt? Az csak a hab a tortán.

Az esküvőre a Castle Hill Innben kerül sor. Úgy tűnik, azért választották ezt a helyet, mert különleges jelentőséggel bír számukra. Meg is értem, miért. Meseszép hely. Faborítású falak vesznek körbe, a fejem fölött szabadon hagyott gerendák és kovácsoltvas csillárok. S hogy még különlegesebb legyen a hangulat, a szobában minden felületen teamécsesek pislákolnak. Egyszerre rusztikus és álomszerű. Mosoly terül szét az arcomon, amikor rádöbbenek, hogy tökéletes ez a hely a próbavacsora megtartására. Eve imádni fogja.

Miután meggyőződtem arról, hogy a szoba elkészült, elindulok az ajtón kifelé, a különálló kis házba, ahol Eve már a partira készül. Amikor benyitok, egy rövid, bolyhos fürdőköpenyben ül a konyhában egy magas széken. Az általam felbérelt csapat épp azon fáradozik, hogy kicsinosítsák. Lenyűgözően néz ki.

– Ejha, csajszi! Gyönyörű vagy – mosolygok rá, amikor beljebb lépek a szobába.

– Még nem végeztem, de igazad van – válaszol a sminkes, mielőtt Eve megszólalhatna.

– El sem tudom hinni, hogy képes voltál ma estére is fodrászt és sminkest hívni – duzzog Eve, és felém fordul, kitérve a sminkes keze elől.

– Ne ficánkolj már! Elkenődik a szempillaspirál! – förmed rá a sminkes. Olyan komolyan veszi az egészet, mintha a saját esküvője lenne.

– Bocsi.

Eve a szemembe néz, és abból, ahogy a felső ajkát rágcsálja, tudom, hogy nevetni akar.

– Még szép, butuska. Ez a te esküvőd. Minden pillanatban tökéletesnek kell lenned. Nem mintha nem lennél amúgy is gyönyörű, de hát… megérdemled.

Még a kettőnket elválasztó távolság ellenére is látom, ahogy beszívja az arcát. Ez az apró szokás, ami az évek során „árulkodó jellé” vált, azt jelzi, hogy izgul.

– Nem tudom, mivel érdemeltem ki egy ilyen jó barátnőt, mint te.

Megremeg, mire a sminkes játékosan megpaskolja a kezét.

– Nem, nem – pirít rá szigorúan, majd rám pillant. – Most nem sírunk. Te pedig…

Összevont szemöldökkel rám mutat.

– Vagy mosolyt csalsz az arcára, vagy eltűnsz innen.

Eve összevonja a szemöldökét.

Abbahagyom, amit csinálok, és odalépek hozzá. Felpillant rám a székről. Makacsul összeszorítja a száját.

– Mi a baj? – kérdem kíváncsian.

Valami nem stimmel a barátnőmmel, és már a gondolattól megfeszülnek az izmaim.

– Semmi. Csak, tudod, izgulok.

Kiereszti a levegőt, és babrálni kezd a köntöse szegélyével.

– Miért?

Mi lehet az oka az idegességének? Ekkor eszembe jut valami, és az ajkamba harapok.

– Csak nem gondoltad meg magad?

Ennek semmi értelme, hiszen odavan Prestonért, de a biztonság kedvéért megkérdezem.

– Dehogy.

Mély levegőt vesz, és látom, hogy a nyakában sebesen lüktet egy ér.

– Nem erről van szó.

– Akkor miről? – faggatom tovább.

– Preston bátyja is itt lesz… – Elhallgat, majd mély sóhajjal folytatja: – Elég nagy seggfej. Szégyellem magam, amiért ezt mondom, azok után, hogy tavaly olyan nehéz időszakon ment keresztül, de kicsit aggaszt, hogy vajon hogyan fog viselkedni az esküvőn. Tudom, hogy ez önző dolog tőlem…

Felemelem a kezem.

– Ácsi! Te még ha akarnál, sem tudnál önző lenni, úgyhogy nem engedem, hogy ezt hidd magadról.

Eve lesüti a szemét, és meredten bámulja a padlót.

– Ide hallgass, nincs mitől félned. Te csak ne aggódj semmi miatt. Én vagyok a tanúd. Majd én rajta tartom a szemem Preston bátyján. Különben is, minek szépítsünk: mind seggfejek, egytől egyig – viccelődöm, hogy oldjam a hangulatot.

Végre Eve-ből is kibuggyan a nevetés.

– Tényleg te vagy a legjobb tanú a világon.

– Erre majd akkor is emlékezz, amikor szétosztogatod az ajándékokat a leánybúcsún… Én speciel szeretnék egy új cipőt… tudod, olyat, aminek piros a talpa.

Ártatlanul rebegtetem a szempilláimat.

– Sőt, egy Chanel táskát sem utasítanék el.

– Vigyázz, mert seggbe billentelek!

Megrázom a fejem, és a szemem forgatom Eve felé, amivel sikerül kicsalogatnom belőle egy kacajt.

– Úgyis meg kell néznem, hogy állnak a vacsorával, úgyhogy már itt sem vagyok.

– Mit kell még elintézni? Segíthetek? – szól utánam Eve.

– Én már mindenről gondoskodtam. Már csak a zenekar fellépését kell megerősítenem. – Rákacsintok. – Úgyhogy bármennyire is szeretnék még maradni és bosszantani téged, nem lehet.

Az utolsó szavaimat a sminkes hölgyhöz intézem, aki rettenetesen igyekszik nem mosolyogni. A hétvége folyamán el fogom érni, hogy ő is mosolyogjon.

Ahogy végigsétálok az ösvényen, megpillantom magam előtt a hotel épületét. Lélegzetelállító látvány. A zöld redőnyök és a körbefutó tornác egy másik időbe és egy másik helyre repít, mintha egy tizenkilencedik századi viktoriánus ház magaslana előttem. Szinte magától becsukódik a szemem, és átadom magam az álmodozásnak. Az ilyen helyeken találja meg az ember a saját happy endjét. Az óvilági báj és az óceánra nyíló pazar kilátás láttán nem meglepő, hogy ez a hely mindenkit elvarázsol. Ha minden igaz, itt szeretett egymásba Eve és Preston. Nem is csoda. Nem mintha én is szerelembe eshetnék, momentán nincs időm a szerelemre. De megértem, hogy így alakult. Nem feltétlenül ellenezném, hogy találjak valakit, és megállapodjak, de erre most egyszerűen nincs kapacitásom. Túl fontos nekem a karrierem. Ráadásul nincs szerencsém a szerelemben. Mindig rossz pasit fogok ki.

Lásd a legutóbbi „kapcsolatomat”, ha egyáltalán nevezhetem annak.

Egy nős férfival.

Azelőtt pedig titokban a főnökömmel folytattam viszonyt, azelőtt pedig…

Nem. Hogy őszinte legyek? Nem is akarok belemenni.

Aztán ott volt az a srác a főiskolán, aki csak azért akart engem, hogy lemásolhassa a jegyzeteimet.

És ne feledkezzünk meg arról a srácról sem, aki csak arra használt, hogy féltékennyé tegye az exét.

Ó! És végül, de nem utolsósorban, ott volt még az a végzős gimis srác, akivel elsőéves koromban randiztam. Én voltam a mocskos kis titka. A lány, akivel csak az idejét múlatta, amíg várta, hogy visszafogadja egy bizonyos pomponlány.

Jól kifogtam őket, de William, a nős seggfej és a cégem ügyfele messze felülmúlta mindegyiket. Akkor még mit sem sejtettem, pedig őszintén szólva minden árulkodó jel ott volt az orrom előtt. Ha legalább kinyitottam volna a szemem, láttam volna, hogy szédítés az egész.

Külsőtől, karriertől és gazdasági helyzettől függetlenül minden pasival, akit kifogtam, pórul jártam. Elérhetetlenek. Soha nem tudják megadni nekem azt, amit akarok.

Soha nem szeretnek engem.

Talán nem is baj, hogy rossz pasikat fogok ki. Talán a tudatalattim így próbál a helyes útra terelni. A munkám fontos nekem. Fontos, hogy jussak valamire, legyek valaki. A pasik csak elvonnák a figyelmemet. Semmi elköteleződés, ez az új mottóm. Kapcsolatról szó sem lehet. Az egyetlen dolog, amire jelenleg nyitott lennék, az a kötöttségek nélküli szórakozás.

Sima ügy.

Harmadik fejezet

JACE

Negyvennyolc óra. Hogy a fenébe töltsek itt negyvennyolc hosszú órát? A legrosszabb az, hogy apám külön megkért e-mailben, hogy ne dolgozzak, amíg a bátyám esküvőjén vagyok. Mondtam neki, hogy majd igyekszem, de fogalmam sincs, ez miként lenne lehetséges. Nem tudom félretenni a munkát negyvennyolc órára.

De kit akarok átverni? Tizenkét órára sem lennék képes erre, nemhogy két napra.

A munkahelyemen tudok színlelni, de ha az öcsém, Preston a közelemben van, átlát rajtam, túl figyelmes. Túl sokat kérdezősködik, túl hosszan bámul, tudni akarja, hogy boldogulok. Rossz ötlet – nagyon rossz ötlet itt lennem –, de sajnos nincs más választásom. Soha nem volt választásom.

Nem én döntöttem úgy, hogy elveszítsem a feleségemet.

S hogy egyedülálló apává váljak? Az sem választás kérdése volt.

Most már igazán hozzászokhatnék.

Félresöpröm a gondolatot, hogy mit tesz a pszichémmel a figyelemelterelés hiánya, és az előttem futó útra koncentrálok. A kocsi navigációja szerint már majdnem ott vagyunk. Alig néhány méterre a kocsitól hullámok csapódnak a partnak. A nap megcsillan a vízfelszínen, mintha gyémántok szikráznának a mélyén, és egy fia felhő sincs az égen. A délutáni nap magasan jár, és kíméletlenül perzseli a tengerpartot.

Amikor az utolsó kanyart is beveszem, megpillantom a szállodát. Bármilyen gyönyörű is első ránézésre, rossz előérzet kerít hatalmába. Ez borzalmas lesz.

A kocsi hátsó üléséről felcsendülő izgatott sikolyból ítélve én vagyok az egyetlen, aki viszolyogva gondol a hétvégére. Avery az anyjától örökölte az esküvők iránti rajongását…

Az anyja. Nélküle még sosem vettem részt esküvőn.

Szorosabban markolom a kormánykereket. Most nem gondolhatok erre. Megrázom a fejem, talán túlságosan is hevesen. Elgondolkodom, vajon mivel terelhetném el a figyelmemet, de semmi sem jut az eszembe, és felgyorsul a pulzusom.

– Megjöttünk! Megjöttünk! – kántálja Avery, és kirángat a belső agóniámból.

– Mindjárt ott leszünk – hűti le őket Murphy kisasszony, amiért hálás vagyok neki, mert nem találom a szavakat, és még mindig fogva tart az emlék, ami nem tágít a fejemből.

– Szerintetek van medencéjük? Játszhatunk a strandon? Logan, kagylókat kell gyűjtenünk!

A lányom tovább csiripel a hátsó ülésen. Bárcsak legalább a töredékét érezném annak, amit ő.

– Türelem. Mindent a maga idejében.

A hang felé fordulok, és egy őszinte mosollyal találkozom. Murphy kisasszonyt az ég küldte. Nélküle nem tudtam volna idejönni. És az elmúlt egy évet sem tudtam volna végigcsinálni. Miután a feleségem meghalt, ő volt nekünk a szikla, a támasz, amire mindannyiunknak szüksége volt. A gyermekeim pótanyja. Vigyáz rájuk, gondoskodik róluk, úgy szereti őket, ahogy én nem tudom.

Úgy szereti őket, mint a saját anyjuk.

Ahogy félreállok a kocsival és leparkolok, minden izmom görcsösen megfeszül. Nem tudok kiszállni. A gyerekek már rég kiugrottak a kocsiból. Hallom az ajtócsapódást, de nem bírom rászánni magam, hogy kinyissam a saját oldalamon. A munka mindig is a mankóm volt, de nélküle félek, hogyan fogom érezni magam. Félek, hogy a figyelemelterelés nélkül milyen sötét gondolatok kerülnek felszínre. Vajon fájni fog, amikor végignézem, ahogy egybekelnek? Vajon úgy fogom érezni magam, mint amikor elvesztettem a feleségemet? Tudom, hogy már eltelt egy év azóta, de ha megengedem magamnak, hogy gondolkodjak, a fájdalom még mélyebben mar belém. Hogy fogok átvészelni egy ilyen hétvégét?

Az inas már az ablakom mellett áll. A szemem sarkából látom, amint összeszalad a szemöldöke. Valószínűleg azon tűnődik, hogy mit csinálok. Meg kell mozdulnom. Ki kell szállnom. Egy izgatott sikolyra kipillantok az ablakon, és ekkor meglátom őt. Prestont.

Az okot, amiért itt vagyok.

Az egyetlen embert, akiért hajlandó vagyok erre.

A kisöcsémet.

Mély levegőt veszek, teleszívom oxigénnel a tüdőmet, és igyekszem mindent megtenni, hogy lélegezzek. Úgy éget, mintha aprócska tűket szúrtak volna a szívembe. Szállj ki a kocsiból, Jace. Lódulj már!

Kifújom a levegőt. Éget, mint a tűz. A fájdalom arra késztet, hogy megálljak. Hogy maradjak. Mi több, hogy rükvercbe kapcsoljak, és elhúzzak innen.

De nem halogathatom tovább. Szembe kell néznem Prestonnal. Szembe kell néznem ezzel az egésszel. És végre kinyitom az ajtót, kiszállok, és hagyom, hogy az inas átvegye a helyemet. Ahogy elhajt a kocsimmal, tétován elindulok a hotel felé. A gyerekeim a nagybátyjukat ölelgetik, és amikor az öcsém rám néz, majdnem elsírom magam. De csak majdnem. Valami csoda folytán sikerül összeszednem magam, miközben a kisöcsém úgy néz rám, mint egy istenverte pszichiáter. Úgy tekint rám, mintha a pusztulás szélén állnék.

Így is van.

– Preston – biccentek.

Otthagyja a gyerekeket, és elindul felém.

– Jace – üdvözöl, és magához ölel. – Kösz, hogy eljöttél. Tudom, hogy rengeteg a dolgod, és sok stressz ér a munka miatt. A múltkor este…

Elhúzódom, és félbeszakítom a mondat közepén.

– Jól vagyok.

Az, hogy rögtön felelevenítette a dolgot, nem sokat lendít a helyzeten. Igaz, hogy faképnél hagytam a legutóbbi családi vacsorán, de nem segít, ha ezt most kielemezzük.

Újra végigmér. Nem veszi be, de leszarom. Nem ez a megfelelő pillanat, és nem is a megfelelő hely.

– Ne itt. Ne most. Ne nézz úgy rám, mintha a páciensed lennék. Ezen a hétvégén a bátyád vagyok. A tanúd. Ennyi az egész. Megértetted?

– Igen, ööö…

Végignéz rajtunk. Oké. Támogatásnak szántam, amit mondtam, de valahogy passzív-agresszíven hangzott.

– Kösz, hogy eljöttetek. Biztos éhesek vagytok. A vacsora csak a próba után lesz, de Sydney minden házikót feltöltött harapnivalóval. Biztos vagyok benne, hogy a gyerekek sem maradnak éhen estig.

– Oké, remek. Akkor fogom a kulcsokat, és megyek. Később találkozunk.

Persze hogy később találkozunk. Úgy beszélek, mint egy istenverte idióta. Már attól összezavarodtam, hogy látom őt és hallom az aggodalmát. Mi a fenét fogok csinálni, amikor megpillantom anyát, apát és Madeline-t? Istenem, de jólesne egy ital! Szinte biztos vagyok benne, hogy van minibár a szobában, de a biztonság kedvéért én is hoztam magammal piát.

Belépek az üvegajtón, és meg sem állok a recepcióig, ahol egy fiatal nő mosolyog rám a pult mögül. A haját szoros kontyba fogta, kiemelve telt ajkát és nagy, kék szemét, az egyenruhája feszesen simul formás testére. Más körülmények közt talán pont az esetem lenne, de amióta a feleségem meghalt, egyetlen nő sem tud felcsigázni.

– Helló, Nicole vagyok. Miben segíthetek, uram?

– A Montgomery-esküvőre jelentkezem be. Jace Montgomery néven foglaltam házat.

– Örülünk, hogy nálunk száll meg, Mr. Montgomery.

Gépelni kezd, és az íróasztal alatt diszkréten elrejtett képernyőt bámulja.

– Á, már meg is van. Egy háromszobás házat vett ki két éjszakára. Jól mondom?

– Igen.

– Rendben, parancsoljon.

Átnyújtja nekem a két kulcscsomót és egy prospektust.

– Mellékeltem egy térképet is az ingatlanról. Szüksége lesz valakire, aki megmutatja a házikóját?

– Nem, köszönöm – legyintek, és felemelem a térképet. – Ez is megteszi.

Felvillant egy ragyogó mosolyt.

– Ha bármire szüksége van, kérem, forduljon hozzánk bizalommal, szívesen segítünk.

Egy órával később leteszem a poharat. Üres. Az egyetlen jele annak, hogy valaha tele volt, a kristálypohár belsejében gyöngyöző pára és a két, lassan olvadozó jégkocka. Még mindig a borostyán világos árnyalatában pompáznak a percekkel ezelőtt még jelen lévő whiskytől. Ma munka híján szükségem volt egy kis figyelemelterelésre. A gyerekek lementek a strandra, amint megérkeztünk a házikónkhoz, és az elmúlt egy órában magamra maradtam a gondolataimmal. Nem tudtam, hogy a munka mennyire lefoglalja a gondolataimat, amíg el nem párolgott a fejemből.

És attól kezdve mindenütt jelen van.

Csak őt látom a gondolataimban, amíg végig nem perzseli a torkomat a szesz.

Elzsibbaszt.

A távolból hallom, ahogy Murphy kisasszony megfürdeti és felöltözteti a gyerekeket a strandolás után, és készülődnek a vacsorához. Mivel tudom, hogy csak egy percem maradt, előveszem a flaskát. Végigsimítok a hideg felületen. Ajándékba kaptam. Megcsillan a fény a monogramomon.

Mindig is szerettem a whiskyt. Amikor betöltöttem a harmincat, a feleségem úgy gondolta, csinos kis ajándék lenne. Az is volt. Betölti a funkcióját. Elveszem az asztalról az üveget, és óvatosan megtöltöm a flaskát. Meghúzom, majd lezárom és a kabátzsebembe csúsztatom.

– Kész vagy, apa? – suttogja Avery, amikor befordul a sarkon. A hangja hangosabb szokott lenni, amikor meglát engem. Régen ugyanúgy örült nekem, mint Prestonnak. Most suttogni is alig mer, mintha attól félne, kiabálni fogok vele, hogy várjon még egy percet. Elfoglalt vagyok. Mindig elfoglalt vagyok. Folyton akad egy válság a tőzsdén, ami leköti a figyelmemet.

Felemelem a kezem, hogy megfogjam az övét, de azután inkább elhúzom.

Úgysem engem akar.

Nem. Az anyját akarja. Rá van szüksége: a szeretetére, az odaadására és a türelmére. Én mindezt nem tudom megadni neki.

Bárcsak tudnám!

Túl sok minden nyomaszt, és a kényszer, hogy sikereket érjek el, és tovább halmozzam a saját gondjaimat, sosem szűnik meg.

Együtt sétálunk az ösvényen egy nyílt, füves terület felé, mely a vízre néz. A gyerekek elszaladnak az ellenkező irányba, távol a többiektől. Ugrálnak és sikoltoznak a távolban, szemmel láthatóan jól érzik magukat. Összeszorul a tüdőm, ahogy nézem őket. Nem tudom, mit tegyek. Menjek, és köszönjek a bátyámnak? Vagy kövessem a gyerekeimet?

Jelenleg mindkét lehetőségbe belesajdul a szívem.

Murphy kisasszony megfogja a karomat.

– Menj csak oda az öcsédhez. Én a gyerekekkel maradok.

Amikor elindul feléjük, visszafordulok a többiekhez, hogy megkeressem Prestont és Eve-et.

Meg is vannak. Egymás kezét fogják. Hál’ istennek a piáért. Máris kezdi kifejteni a kívánt hatást. Nem vagyok részeg, a legkevésbé sem. De már egyre tompább a fájdalom. Nem állok meg, továbbmegyek feléjük.

Eve elfordul Prestontól és elkapja a tekintetemet. Tessék, itt van az ok, amiért utálok emberek közé menni. A rettegés és félelem a szemében. Úgy néz rám, mintha egy időzített bomba lennék, és ami azt illeti, az is vagyok. Mint egy dinamit kanóca, melyen lassan végigfut a láng, mielőtt elkerülhetetlenül felrobban. Ezért foglalom el magam mindig, ezért nem hagyom, hogy a munkán kívül bármi másra gondoljak, mert ha engedném, garantáltan felrobbannék.

{1} Im-ígyen szóla Zarathustra. Dr. Wildner Ödön fordítása.