Sophie Lark

THERE ARE

NO SAINTS

NINCSENEK SZENTEK

A mű eredeti címe: There Are No Saints by Sophie Lark

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2022, 2023 by Sophie Lark

Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC.

www.sourcebooks.com

All rights reserved.

Hungarian Translation © Farkas Melinda, 2024

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635804191

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez a könyv mindazoknak a Lark-rajongóknak szól, aki mentális problémákkal küszködnek. Intenzív terápia volt számomra megírni ezt a történetet, mert nagyon mély sebeket hozott a felszínre.

Azt akartam, hogy tudjátok: az a részetek, ami örömet szerez, vagy az, ami fájdalmat szül, az, amire a legbüszkébbek vagytok, vagy az, ami talán a legnagyobb ellenségeteknek tűnik, és szinte élve felzabál belülről… azok a részek mind a lelketek alkotóelemei. A lelketek pedig csoda szép, és tökéletes, mert nincs még egy hozzá hasonló.

Mindenki pótolhatatlan. És utánozhatatlan.

Egy igazi műalkotás.

Lejátszási lista

Freak – Sub Urban

People I Don’t Like – UPSAHL

Smells Like Teen Spirit – Malia J

yes & no – XYLØ

I’m Gonna Show You Crazy – Bebe Rexha

STUPID – Ashnikko

Gasoline – Halsey

lovely – Billie Eilish & Khalid

Devil’s Worst Nightmare – FJØRA

Sinner – DEZI

High Enough – K. Flay

Black Magic Woman – VCTRYS

Spells – Cannons

Bad Things – Cults

Unholy – Hey Violet

Mad Hatter – Melanie Martinez

Bang Bang Bang Bang – Sohodolls

Hurt Me Harder – Zolita

Die a little – YUNGBLUD

Cradles – Sub Urban

Burning Pile – Mother Mother

Raging on a Sunday – Bohnes

Dirty Mind – Boy Epic

Twisted – MISSIO

Sick Thoughts – Lewis Blissett

NFERNO – Sub Urban & Bella Poarch

A zenének fontos szerepe van az írói munkámban. Ha a szövegben meglátsz egy ♫ jelet, a kérdéses dal az adott jelenethez tartozik, ahogy a filmekben is.

1.

COLE BLACKWELL

♫ People I Don’t Like – UPSAHL

A SZALAGCÍMEK AZT ÍRJÁK, MEGÖLTEK EGY LÁNYT AZ OCEAN BEACHEN, a holtteste a Sutro fürdő  romjai között lebegett. Tudtam, hogy Shaw tette, szinte láttam a kézjegyét a munkáján. Az se kellett hozzá, hogy belenézzek abba az önelégült pofájába. Végtelen örömét leli abban, ha megalázhat és agyonverhet másokat, az áldozatai pedig még a fogazatuk vagy az ujjlenyomatuk alapján sem mindig azonosíthatók.

Már láttam a szobrot, amit este mutat be. Az enyém jobb.

Nála minden túl sok. A színei, az elnagyolt vonalai, a szimbolikája szinte már szájbarágós.

Akár megnyeri a ma esti fődíjat, akár nem, az biztos, hogy legalább ezret elkapkodnak majd a reprókból. Alastor nagyon törekvő. Önreklámozásban született zseni, de művészként feleannyit sem ér.

Elkapja a tekintetem, miközben beszambázik a galériába. Mosolynak egyáltalán nem nevezhető szájhúzása közben megcsillan fehérített fogsora. Az én arcom rezzenéstelen marad.

Napbarnítottnak látszik, pedig a város áthatolhatatlan ködfelhőbe burkolódzott egész héten. Egy csapat nő indul meg felé, köztük Betsy Voss is, a kiállítás szervezője. Kezét gyengéden Shaw alkarján pihenteti, mosolyog, majd lelkes kacarászásba kezd a férfi vicce hallatán.

Alastor is vigyorog, arca kisfiúsan eleven.

A legtöbb vendéget ismerem. Elvegyülnek, merlot-t kortyolgatnak, vizslatják a kiállított műveket, és minél több bor fogyott, annál hevesebben vitáznak arról, mennyire tehetséges Alastor.

Mindig ugyanazok az emberek, mindig ugyanazok a seggnyaló beszélgetések.

Rohadtul unom már.

A San Franciscó-i művészvilág belterjes. Mindenki ismer mindenkit. Bibliai és egyéb értelemben is. Betsy korábban összeszűrte a levet Alastorral, de mivel túl nagy szerepe van Shaw műveinek értékesítésében, nem kell tartania attól, hogy a Sutro fürdőben  végzi.

Az egyetlen, akit nem tudok hová tenni, az a Betsy kiváló büféasztalánál épp sajtot a szájába gyömöszölő, sovány lány. Betsyre nem jellemző a spórolás. Friss gyümölcsöktől, szendvicsektől és macaronoktól roskadoznak az asztalok.
A vézna lány úgy pusztítja a füstölt gouda sajtot, mintha egy hete egy falatot sem evett volna. Ami talán így is van. Egy újabb éhező művész, aki a külvárosban guberál.

Igyekezett az alkalomhoz illően felöltözni: laza, fehér ingruhája szinte újnak tűnik. A lába viszont egészen másról árulkodik: Martens bakancsa öregebb, mint ő.

Már épp egy érdekesebb téma felé fordítanám a tekintetem, amikor a vékony lány összeütközik Jack Briskkel, a San Franciscó-i Modern Művészetek Múzeumának  a kortárs művészeti kurátorával. Természetesen a férfi hibája volt, hiszen túl hevesen gesztikulált a pufók kezével, mégis a lány fizet meg érte. Brisk poharából vöröslő merlot ömlik
a ruhájára, a fehér pamut úgy szívja magába a bort, mint egy minőségi itatóspapír.

– Nagyon sajnálom – veti oda félvállról Brisk, szinte rá sem nézve a lányra, aki nyilvánvalóan egy senki, majd folytatja a beszélgetést.

A sovány lány arcát figyelem. Elsírja magát? Vagy dühbe gurul? Esetleg még ő fog szabadkozni?

De nem ez történik. A lány megvizsgálja a foltot, homlokán mély ránc jelenik meg, majd felkapja a poharát, és gyors léptekkel elindul a mosdó felé.

Megcélzom az alkotásokat, amiket még nem láttam. Egyértelmű, hogy melyik esélyes a fődíjra. A művészet megítélése szubjektív ugyan, de egy minőségi alkotás úgy tűnik ki a többi közül, mint egy aranyrög a bronzérmék tengeréből.

Úgy gondolom, hogy köztem, Rose Clark és Alastor Shaw között dől majd el a verseny.

Az én szobrom kiváló. Ezt nyilván a vendégek is látják, hiszen tovább nézik, és izgatottabban suttognak előtte, mint a többi alkotás előtt.

Az egyetlen tényező, ami bekavarhat, az a döntőbizottság, mert ott van köztük Carl Danvers, egy megkeseredett mizantróp embergyűlölő,  aki sosem bocsátotta meg nekem, hogy nyolc évvel ezelőtt egy gálán rajta viccelődtem. Szándékosan tettem, azt akartam, hogy meghallja, de alábecsültem, mennyire szánalmas egy alak. Azóta minden egyes alkalmat kihasznál a bosszúra, még a saját hitelessége árán is.

Alastor mögém sompolyog.

Messziről hallom, ahogy közeledik, mert a járása annyira kecses, mint egy bölényé.

– Üdv, Cole!

– Üdv, Shaw!

A keresztnevemen szólít, csak hogy idegesítsen.

Én pedig ugyanezt akarom elérni a vezetéknevével.

Azt hiszi, csak mert tud bizonyos dolgokat rólam, meghitt barátságban vagyunk.

Pedig nem. Ezt az érzést nem viszonzom.

– Milyen a hétvégéd? – kérdezi, nehezen elfojtott vigyor kíséretében.

Alig várja, hogy elismerjem a munkáját, de én nem akarom megadni neki ezt az élvezetet. Persze, ha megadnám neki, amit akar, talán hamarabb elhúzná a csíkot.

– Eseménytelen – válaszolom végül. – Gondolom, nálad más a helyzet.

Most már megengedi magának, hogy nyíltan vigyorogjon, hogy megvillantsa a fogászati kezelések tökéletes végeredményét, a kisfiús gödröcskéit az arcán és a csillogást abban a meleg, barna szemében, amitől a nők lába megremeg, szájuk mosolyra húzódik, és kénytelen-kelletlen beletúrnak Alastor napszítta tincseibe.

– Imádom az egyetemista lányokat – búgja mély torokhangon.

Vaskos, rózsaszín nyelve benedvesíti ajkát, az emlék felidézése nyomán ébredő vágya nyilvánvaló.

Egy lassú, mély lélegzetvétellel próbálom elűzni az ellenszenvemet.

Alastor vágyai hányingerkeltők. Ez a pasas egy két lábon járó közhely. Egyetemista lányok, az isten szerelmére!

– Te és Ted Bundy – suttogom, a szám szinte meg se mozdul.

Shaw szeme beszűkül.

– Mert te különb vagy, igaz? Benned nem ég az a bizonyos… tűz, ha megpillantasz valami ahhoz hasonlót? – fordítja fejét a lélegzetelállító szőkeség felé, aki egy kihelyezett installációt vizsgál.

A szűk, vörös ruha tökéletesen kihangsúlyozza a hátsóját.

Alastor ezután egy vékony ázsiai lányra pillant, akinek az áttetsző felsője határozottan kivehetővé teszi a mellbimbóját.

– Vagy mit szólsz ehhez?

Nem szokásom nőket ölni.

Szánalmas erkölcsi kényszerből biztosan nem.

Mert túl könnyű.

Simán le tudnám teperni bármelyiket a két lány közül. Hol ebben a kihívás? Hol a teljesítményből fakadó elégedettség?

– Egy bátor vadász, aki újszülött prédákra céloz – jegyzem meg mosolyogva.

Alastor arca elsötétedik, de mielőtt még visszavághatna, a sovány lány felemelt fejjel tér vissza a galériába, sötét haja lobogva követi lépteit.

Azt hittem, azért megy a mosdóba, hogy megpróbálja a lehetetlent: hogy eltüntesse a vörösbor nyomait a ruhájából.

De tévedtem. Inkább átszínezte az egészet.

A merlot-jával mély burgundi-, magenta- és eperfaszínű sávokat varázsolt a ruhájára. Döbbenten bámulom a végeredményt. Nemcsak a megoldás, de a kivitelezés minősége is letaglóz. Igazán szép lett. Ilyesmire nem számít az ember nyolc mosdóban töltött perc után.

Alastor követi a tekintetemet, látja, mi az, ami leköt, de hogy miért, arról fogalma sincs.

– Ő? – mosolyodik el kéjesen. – Meglepsz, Cole. Még nem láttalak a szemétben turkálni.

Kezdek bepöccenni.

– Szerinted engem vonz egy koszos, lerágott körmű, szakadt cipőfűzős szerencsétlen?

Ebben a lányban minden taszít. A mosatlan hajától a szeme alatti sötét karikákig minden. Lerí róla, hogy elhanyagolja magát.

Shaw mégis meg van győződve arról, hogy korszakos felfedezést tett. Azt hiszi, leleplezett.

– Talán megyek, és elcsevegek vele – próbálkozik.

– Bárcsak! Legalább vége lenne ennek a beszélgetésnek – azzal a bárpulthoz masírozom.

Este nyolctól tízig ólomlábakon vánszorognak a percek.

Itt-ott csatlakozom egy-egy eszmecseréhez, magamba szívom a műalkotásomat dicsérő szavakat.

– Mindig lenyűgözöl – emeli rám Betsy fátyolos kék tekintetét a méregdrága szemüvegkerete mögül. – Honnan a pokolból jött a pókselyem ötlete? És honnan szerezted be egyáltalán?

Ugyanazzal a ragyogó csodálattal néz rám, ahogy korábban Shaw-ra, de az én karomat már nem meri megérinteni.

Mindenki azt gondolja, hogy engem illet a fődíj – legalábbis azok, akiknek van ízlésük.

Alastor a szendvicseknél duzzog. Ő is kapott jó pár elismerést, de a hangnem egészen más volt, mint az én esetemben, és ez neki is feltűnt. Őt megdicsérték, értem viszont rajonganak.

Azért akarom a fődíjat, mert megérdemlem.

A pénz egyáltalán nem érdekel. Leszarom azt a tízezer dollárt, mert tízszer annyit kapok majd, ha eladom a szobromat.

Mégis rossz előérzetem támad, amikor Betsy csendre inti a tömeget.

– Köszönöm, hogy eljöttek ma este! Biztos vagyok benne, hogy kíváncsian várják, hogyan döntöttek a bírák.

Már azelőtt tudom, mit fog mondani, hogy bűnbánó pillantást küldene felém.

– Hosszas vita után úgy döntöttünk, hogy a ma este fődíját… Alastor Shaw kapja!

A kitörő tapsban érezhető némi feszültség. Alastor népszerű, igen, de a meghívottak fele felém pislog, hogy lássa a reakciómat.

Rezzenéstelen arccal, zsebre tett kézzel állok. Nem tapsolok, mert nem érdekel, ha bunkónak tartanak.

– Hát folytatódik a rivalizálás! – veti oda Brisk alkoholtól kipirult arccal.

– A Lakers és a Clippers nem riválisok attól, hogy mindkettő kosárcsapat – vágom rá elég hangosan ahhoz, hogy Shaw is meghallja.

Direkt neki szántam a sporthasonlatot, mert tudom, hogy ez betalál.

Brisk felkacag. Shaw nyaka vörösödni kezd. Vaskos ujja olyan erővel kapaszkodik a pezsgőspoharába, hogy már hallom is, ahogy megreccsen a vékony üveg.

– Gratulálok – fordulok hozzá, és meg sem próbálok őszintének tűnni. – Tudom, hogy Danvers nagy rajongód. Ő nem igazán tud mit kezdeni azzal, ha értelmezni kell egy alkotás üzenetét.

– Nem kell, hogy minden műalkotás egy talány legyen – fortyan fel Alastor.

– Cole! – nyomakodik felém Betsy. – Remélem nem vagy túlságosan csalódott! Nekem a tiéd jobban tetszett.

– Ahogy Shaw-nak is. Csak nem akarja beismerni.

Betsy megpördül, és észreveszi Shaw-t, aki a háta mögött áll. Nagyot nyel, miközben elpirul.

– Természetesen a te képed is csodás, Alastor!

Shaw válasz nélkül hagy faképnél minket.

– Ezt nem kellett volna, igaz? – fintorog Betsy. – Nos, mindenki ezt mondja. Ezek a díjak túlságosan átpolitizáltak.

– Vagy személyesek.

Nem kétséges, hogy Danvers még nem csillapította a bosszúvágyát. Másnap reggel közzétette a bemutatóról szóló beszámolóját, ami egyértelműen engem vett célba:

Míg Blackwell munkái továbbra is a megszokott precíziót hozzák, a technikájában rejlő rideg szakszerűség nem képes olyan szintű energiákat inspirálni, mint Alastor Shaw frenetikus, színpompás alkotásai. Shaw munkáiban van egy jó adag fesztelenség, amihez jó lenne Blackwellnek is felzárkóznia.

Szinte látom magam előtt, ahogy Alastor a reggeli kávéja fölött vigyorog, miközben végigpörgeti a cikket.

Danvers értékelése még annyira se érdekel, mint a madarak ricsajozása az ablakom alatt. Kizárólag azért forr bennem a düh, mert az a kis senkiházi képes volt a nyilvánosság előtt nekem esni.

Sértő, hogy Shaw azt hiszi, riválisok vagyunk, és az is, hogy Danvers azt hiszi, ítélkezhet felettem.

Befejezem a reggelimet, ami mindennap ugyanaz: egy presszókávé, két szelet bacon, egy fél avokádó, és egy szelet kovászos kenyéren elterülő, tökéletes buggyantott tojás.

Miután befejeztem, elmosogatok, és mindent szépen visszapakolok a konyhaszekrénybe.

Már reggeli előtt lezuhanyoztam és fel is öltöztem.

Elsétálok a stúdiómba, ami közel van a házamhoz, a várostól északra, a parti sziklák tetején. A hatalmas, napsütötte épület valaha csokoládégyár volt, most viszont én alkotok ebben a csupasz, acél, üveg, tégla és beton alkotta nyitott ketrecben.

Nem foglalkoztatok munkásokat a terveim megvalósításához, bár megengedhetném magamnak. Az alkotás minden egyes lépését én magam végzem, még a legbonyolultabb mozgó szobraim elkészítésénél is. Egyedi felszerelést építettem a hegesztéshez, az aranyozáshoz, a vágáshoz, a forrasztáshoz is, de még a csörlőrendszer és az állványzat is a saját kezem munkája. Sőt, én csináltam a vákuumliftet is, amivel a nagyobb darabokat mozgatom.

Asszisztensem sincs, teljesen egyedül dolgozom.

Délelőtt tízkor kezdek, és vacsoráig meg sem állok.
A konyha tele van italokkal és nassolnivalóval, bár csak ritkán fordul elő, hogy szünetet tartok.

Ma a sorozat egy új darabját kezdem el.

Pontosan tudom, milyen hatást akarok: legyen organikus és szétcincált, tűnjön úgy, mintha a szobor egyes részei lebegnének a térben.

A vas túl nehéz, az acél viszont nem fénylik eléggé.

Egy tökéletesen ívelt forma rajzolódik ki lelki szemem előtt, mint egy hajótest vagy egy bálna bordázata…

Elmosolyodom, ahogy megszáll az ihlet.

* * *

A Cabrillo Streeten, a Siren irodája előtt várakozom.

Ez egy kopott, alacsony, bádogtetős épület, amin nyomot hagynak a lehulló esőcseppek.

Az eső nagyon hasznos csapadék. Elhomályosítja a látást, arra kényszeríti az embereket, hogy lefelé fordítsák a fejüket, és sietve haladjanak egyik helyről a másikra anélkül, hogy körbenéznének.

Az esernyők még ennél is jobbak.

A sikátorban állok, innen figyelem Danverst az irodája maszatos kis ablakán keresztül.

Akkor lehet megismerni igazán valakit, ha azt hiszi, egyedül van.

Danvers elővesz egy mogyorókonzervet a fiókjából, kinyitja, és eszik egy keveset, majd a kezét a farmerjába törli. Félretolja a konzervdobozt, úgy tűnik, befejezte, de pár perccel később mégis belemarkol. Ezután már határozott mozdulattal a tetőt is visszazárja, és elteszi a fémdobozt a fiókba, de csak azért, hogy aztán újra kinyissa, és egyen még egy kicsit.

Danvers recepciósa belép a helyiségbe. Már kabátban van, kezében ott fityeg a retikülje, alig várja, hogy elinduljon, mielőtt rosszabbra fordul az időjárás.

Danvers viszont elállja az útját, odalép az ajtó elé azzal a csapott vállú testével, és mit sem törődik a recepciósa tétova lépéseivel, ahogy némán arra kéri, engedje el.

A csevegés kínzóan sokáig tart. A lány már többször benyúlt a zsebébe a telefonjáért, talán érzi, hogy rezeg, mert a barátai, akik egy közeli kávéban vagy étteremben várják, üzenetekkel bombázzák.

Végül Danvers csak elengedi az alkalmazottját. Mivel a recepciós az utolsó rajta kívül, aki még az irodában tartózkodott, arra számítok, hogy ő is távozik.

Tévedtem. Danvers pár másodpercig egy helyben áll, majd leroskad a székébe.

Láthatóan bosszantja, hogy nem tudta felkelteni a recepciósa érdeklődését, ezért a maradék mogyorót már egyenesen a szájába önti, a kiürült konzervdobozt a sarokban álló szemetesbe hajítja, de úgy fél méterrel eltéveszti.

Egy ideig a Facebookot pörgeti. Danvers az ablakkal szemben ül, így csak a monitor hátulját látom, de a szemüvegében visszatükröződik a képernyőkép. Kinyit egy új doksit, pötyög pár mondatot, majd becsukja. Úgy tűnik, a kreatív energiáit felemésztette az ellenem irányuló, ma reggeli kirohanása.

Végre-valahára kikapcsolja a számítógépét, és leakasztja a kabátját a falról. Örömmel nyugtázom, hogy elfelejti magához venni az esernyőjét.

Lekapcsolja a még égve maradt lámpákat az irodában, és becsukja maga mögött az ajtót.

Ekkor lépek ki a sikátorból. Gondosan kerülöm a zömök téglaépület északnyugati sarkán lévő kamera látóterét. Miután kinyitom az ernyőmet, nem vagyok más, csak egy magas, sötét járókelő egy fekete ernyő alatt.

Úgy teszek, mintha sietősen, leszegett fejjel, a gondolataimba merülve szelném a járdát, amíg neki nem ütközöm Danvers vállának.

– Carl! – kiáltok fel megjátszott megdöbbenéssel. – Nem vettelek észre.

– Cole – ismer fel kissé idegesen Danvers.

Azon agyal, vajon olvastam-e már a cikkét, és azért jöttem-e, hogy jól leszúrjam miatta.

– Ez lenne a Siren irodája? – kérdezem, mintha nem tudnám a választ.

– Igen – bólint görcsösen.

Kimért és gyanakvó.

– Az én stúdióm ott van – mutatok a Fulton irányába, ahol a bérleti díjak legalább háromszor magasabbak annál, mint amit a Siren fizet, és ezt Danvers is pontosan tudja.

– Tényleg? – válaszol bizonytalanul, miközben az ellenkező irányba, a Balboa felé néz, ahol általában a villamosra száll hazafelé menet.

Az eső egyre inkább rákezd, a fentről zuhanó cseppek a fejéhez lapítják vékony szálú haját, ami csak még inkább hangsúlyozza patkányra emlékeztető, kiálló orrát és alsó állkapcsát.

– Jöjjön az ernyőm alá! – tanácsolom neki, mintha csak most venném észre, hogy elázott, és úgy fordítom az esernyőt, hogy őt is védje.

– Kösz – mondja vonakodva, majd mivel a megbékélésre törekvés vagy a szívességre szívességgel válaszolás az emberi természetből fakad, így folytatja: – Remélem, nem dühös a bemutató miatt. Kemény verseny volt.

– Nem vagyok az a dühöngő típus.

Párás szemüvegén keresztül felém sandít. Biztosan azt találgatja, vajon láttam-e már a cikkét. Sőt, talán azt kívánja, bárcsak ne írta volna meg, mert legbelül Carl Danvers is kétségbeesetten vágyik arra, hogy kedveljék. Az én nyilvános gúnyolódásom volt az, ami felkorbácsolta az irántam érzett haragját, és ha azóta bármikor megdicsértem volna, befejezte volna a hadjáratát. De nem tudtam hazudni.

Mert nincs Danversben semmi, amire fel tudnék nézni.

Sőt, senki másban sem.

– Azt hiszem, a jelenlegi munkámat sokkal figyelemreméltóbbnak tartja majd – mondom, majd mintha épp e pillanatban találnám ki, hozzáteszem: – Akarja látni? Még folyamatban van, de addig legalább nem kellene az esőben ácsorognunk.

Danversből gyanakvást vált ki a váratlan békejobb. Az arcomat vizslatja, de mivel külön figyelmet fordítok rá, a vonásaim teljesen hétköznapinak, szinte már szórakozottnak tűnhetnek. Pont, mintha épp a stúdiómba tartanék, és csak most jutott volna eszembe, hogy elhívjam.

Már látom is, hogy mohón csillan a szeme. Az irántam érzett bizalmatlansága harcol az ajánlattal, amiről álmodni sem mert volna, hiszen megnézhetné egy folyamatban lévő munkámat, amit eddig soha, senkinek sem engedtem meg. Már önmagában az, hogy beléphet a stúdiómba, amiről aztán pletykálhat, vagy esetleg egy cikkben is megemlíthet, Danvers számára ellenállhatatlan kísértésnek számít.

– Egy percre beugorhatok – böki ki végül mogorván.

– Akkor erre – fordulok el élesen, hogy átmenjünk az úton.

Zuhog az eső, elárasztja a csatornákat, faleveleket és szemetet visz magával. A forgalom szinte megszűnt, nem kell figyelnem az elhaladó autókra, és a járdán sem találkozunk senkivel.

Elindulok az úton, amin már többször végigmentem. Az úton, amelyen nincsenek bankautomaták, sem közúti kamerák. Sehol egy vendéglátóegység a járdán, és nem tanyáznak hajléktalanok a sátraikban.

Ha bárkivel találkoznánk menet közben, azonnal véget vetnék ennek a kis kirándulásnak.

De senki sem zavar meg minket. Minden porcikámat átjárja az érzés, hogy ez így helyes. Ilyenkor, és csakis ilyenkor érzek némi kapcsolatot a sorssal vagy a végzettel. Abban a szent pillanatban, amikor minden körülmény ideális a gyilkoláshoz.

Kinyitom Danversnek a hátsó ajtót. Előre nyújtott nyakkal próbál kivenni valamit a sötétben, észre sem véve, hogy egy vékony nejlonponyván lépdel.

Előveszem a zsebemből a fojtózsinórt, halkan kitekerem a drótot.

– Szívesen megnézném a gépeit – szólal meg leplezetlen lelkesedéssel Danvers. – Igaz, hogy mindegyiket saját maga csinálja?

Alig várja, hogy füllentésen kapjon.

Közelebb lépek hozzá, úgy ereszkedem fölé, mint egy sas. Nem hallja a lépteimet. Nem érzi a leheletemet a nyakán. Nem veszi észre, ahogy az árnyékom az övére vetül.

Rátekerem a drótot a nyakára, és megfeszítem. Elakad a lélegzete, mintha csak egy ollóval vágtam volna el.

Azonnal pánikba esik.

A nyakához kap, próbálja megfogni a drótot, de a pengeéles fém már belemélyedt a lágy húsba. Rúgkapál. Leteperem a földre, a hátába nyomom a térdem, és egy mozdulattal keresztbe fonom a drót két végét.

Danvers szemüvege leesett, fél méterre jobbra fekszik a földön. Mintha egy üres tekintet bámulna rám.

Danvers arca viszont a padló felé néz, így nem láthatom.

Pedig nem zavarna, ha a szemébe nézhetnék. Csináltam már ilyet korábban. Figyeltem a félelmet, a gyötrelmet, a szenvedést, ami végül lemondásba és a halál tökéletes ürességébe torkollik. Az élet vége, az univerzum végtelen ürességének győzelme. Ahogy a tábortűzből kipattanó szikra eltűnik az éji égbolton, úgy veszi át az uralmat a nem létezés egy pillanat alatt.

Kigúnyolhatnám, miközben megölöm.

De mi értelme lenne? Hiszen egy csettintés, és örökre vége. Ez az egész rólam szól, nem róla.

Egyre gyengül, a küzdelme ki-kihagy, olyan, mint egy partra vetett, vergődő hal.

Én viszont könyörtelenül szorítom a nyakát.

Nincs bennem együttérzés. Sem bűntudat. Ezeket az érzelmeket én nem tapasztaltam.

De jól ismerem az emberi érzések teljes skáláját. Tanulmányoztam őket, így képes vagyok utánozni a hatásukat, de nincs fölöttem hatalmuk.

Amit viszont érzek, az mind óriási hévvel tör rám: düh, ellenszenv és mámor. Ezek olyan elementáris erők bennem, mint a szél, az óceán és a láva.

Rövid pórázon kell tartanom őket, különben éppolyan alantassá, az ösztönök rabszolgájává válok, mint Shaw.

Nem azért ölöm meg Danverst, mert muszáj.

Azért ölöm meg, mert így akarom.

Ő egy bosszúság, egy kényelmetlenség. Egy értéktelen, nyavalygó, irigy szarzsák. Nem érdemel többet. Sőt, amit tőlem kap, az elismerésre méltó, hiszen saját magától sosem jutott volna ilyen messzire. Halhatatlanná teszem, hogy a fénye egy pillanatra a lehető legélesebben csillogjon.

Meghallom, ahogy eltörik a nyelvcsontja.

A teste erőtlenné válik. Három perccel később elengedem.

És jöhet a mészárlás.

Munka közben tisztán látom magam előtt a célt. Izgatott, élénk és elégedett vagyok.

Ez az, ami alkotás közben mindig magával ragad.

* * *

A szobor rendkívüli. Az eddigi legjobb munkám.

Az Oasisben mutatom majd be, ahol Shaw is kiállítja a legfrissebb munkáit.

Egyetlen csont sem ismerhető fel. Se a borda-, se az állkapocs-, se a combcsont. Lecsiszoltam, aranyba mártottam, majd egy egészen új elrendezésben pakoltam egymásra őket, de a természetes formájuk így is megmaradt. Ez a szobor nem tudott volna így életre kelni, ha fémből öntött vagy kőből faragott elemeket használtam volna.

A hatás azonnali és mámorító.

– Istenem, Cole! Felülmúltad önmagad! – rebegi Betsy, és úgy bámulja a művemet, mint valami bálványt. – Hogy nevezted el?

– Törékeny ego.

Betsy felnevet.

– Milyen szokatlanul önkritikus!

Ahogy mindig, Betsy most is totál a sötétben tapogatózik.

Nem a saját egómra utaltam, hiszen az elpusztíthatatlan.

A szobrom még aznap este elkelt. Egy újdonsült milliárdos vette meg hétszázötvenezer dollárért.

– Be fogják olvasztani az aranyért? – fanyalog Alastor.

Ő ennek a feléért sem adott még el soha semmit.

– Az én műveimet szerintem senki sem azért veszi meg, hogy tönkretegye – vigyorgok Shaw-ra, csak hogy emlékeztessem, egy fundamentalista egyház kizárólag azért vette meg az egyik képét, hogy felgyújtsa.

Ez még a korai alkotásainak egyike volt, akkor még inkább provokált, nem pénzt akart csinálni a művészetéből.

Úgy látszik, ma este nincs vicces kedvében. Az inge túl szűk gallérja fölött a feje mintha felpüffedt volna, széles mellkasa a kelleténél kicsit gyorsabban emelkedik és süllyed.

Leplezetlen irigységgel bámulja a szobromat.

Shaw tehetséges, ezt el kell ismernem.

De én még inkább.

Aztán a düh és bosszúság ködében hirtelen megváltozik az arckifejezése. Végre leesett neki.

– Nem… – szólal meg halkan. – Ugye nem…

Nincs szükség megerősítésre, és tagadnom sem kell.
Az igazság nyilvánvaló azok számára, akik látni akarják.

Alastor érzelmesen felsóhajt.

– Van vér a pucádban… így kirakni ezt a nagyközönség elé…

Shaw egy pillanatra félreteszi a féltékenységét, én pedig a megvetésemet. Együtt nézzük a művet, közösen éljük át a mélyről jövő elégedettséget.

De aztán felülkerekedik az ösztöne, és muszáj gúnyolódnia.

– Egy szánalmas alak szánalmas szövege hozta ki belőled ezt a nagyszerűséget.

Egyre erősebben forr bennem az indulat.

Shaw-val ellentétben én nem hagyom, hogy a szavaimat az érzelmeim alakítsák. Körültekintően végiggondolom, mi az, ami a legjobban felbőszítheti.

Egyenesen a szemébe nézek, mielőtt megszólalok.

– Senki sem fog úgy beszélni a munkádról, mint az enyémről. Bizonyára mindennap mardos a tudat, hogy rá kell ébredned a saját középszerűségedre, arra, hogy hiába erőlködsz, soha nem leszel igazi nagyság. Akarod tudni, miért?

Alastor megdermed, képtelen megszólalni.

– Mert nem vagy fegyelmezett.

Árad belőle a gyűlölet, teste remeg, akár egy vulkán.

– Nem vagy más, mint én – sziszegi. – Nem vagy különb.

– De igen. Mert bármit csinálok, az irányítás az enyém – azzal faképnél hagyom, hogy az utolsó szavaim zavartalanul visszhangozzanak abban az üres fejében.

2.

MARA ELDRITCH

ISTENTELENÜL KORÁN KELEK FEL, HOGY LEZUHANYOZHASSAK, MIELŐTT elfogyna a meleg víz.

Nyolc másik művésszel osztozom egy romos, viktoriánus házon. Az épületet lakásokra osztotta valaki, aki egyáltalán nem tisztelte az építési elveket, és az alapvető geometriával sem volt tisztában. A vékony, rétegelt lemezből készült falak háromszögekre és trapézokra osztják a szobákat, teljesen figyelmen kívül hagyva azt, hogy egy ilyen helyiségbe hogyan fér be egy téglalap ágy. A korhadt padló és a megroggyant mennyezet pedig csak fokozza az őrültekháza-hatást.

Én a ház legtetején, az apró padlástérben lakom, ami nyáron tikkasztó, télen viszont jéghideg. Mégis különleges, mert egy külön bejáratú, apró erkélye van. Szeretem kivinni oda a matracomat a hűvösebb éjszakákon, hogy a csillagok alatt alhassak. Ennél közelebb úgysem kerülök a kempingezés élményéhez.

Az egész életemet ebben a városban töltöttem, sokszor rosszabb helyeken, mint ez.

Nem ismertem mást, csak a ködöt, az óceán felől fújó szelet és a szédítő hegyek között fel-alá kanyargó, meredek utcákat, amitől megfájdul az ember vádlija, és úgy megdől a teste, mint a fák törzse a viharban.

Amint kinyitom a csapot a zuhanyzóban, megrázkódnak az apró helyiségbe préselt csövek. Maga a víz elsőre szürkés, idővel kitisztul. Langyos ugyan, de ez még mindig jobb, mintha jéghideg lenne.

Gyorsan befejezem a tisztálkodást, mert már hallom, ahogy nyikorognak és csapódnak az ajtók a házban; egyre többen ébredeznek. Frank kávéja már ég odalent, a konyhában. Talán a pirítósa is, ha jól érzem.

A művészek nem szoktak korán kelni, de sajnos egyikünk sem elég sikeres ahhoz, hogy megússza a mellékállást. Nekem három is van.

Ma egy reggelizőben kezdek, később pedig négy rakoncátlan kutyát viszek futtatni a parkba.

Csípőmmel megtaszítom a fürdőszoba ajtaját, hogy kinyíljon, a gőztől megduzzadt faajtó kissé beragadt. Amikor enged, majdnem beleütközöm Joannába, aki egy szál túlméretes pólóban caplat lefelé.

– Mara! – szólít meg máris bűnbánó arccal. – Nem adhatom ki tovább a stúdiómat neked. Kiköltözöm a La Maisonből.

– Mikor? – kérdezem, de máris rám tör a pánik.

– A jövő héten.

– Rendben. Kösz, hogy szóltál.

Egyáltalán nincs rendben. Szemernyire sem.

Jelenleg képtelenség stúdiót találni. Ahogy San Franciscóban az egekbe szöktek a bérleti díjak, egymás után zártak be a stúdiók.

Gyerekkoromban ez a hely a művészek városa volt. A Clarion Alley, a New Folk és a vad, zűrzavaros underground műalkotások mindenhonnan visszaköszöntek.

Anyám nem volt ugyan művész, de imádott dugni velük. Kanapékon és a kínai negyed gőzölgő éttermei fölötti apró lakásokban húztuk meg magunkat. Nap mint nap csodás falfestményeket, pop-up installációkat és utcai előadásokat láttam.

Anyámmal az élet csupa összevisszaság és szenvedés volt, de gyönyörű dolgokkal voltam körülvéve. Ez adott reményt. Elhittem, hogy még a legocsmányabb helyeken is szép dolgok születhetnek.

Most viszont olyan, mintha kihúzták volna a dugót. Minden művész menekülőre fogja, elhúznak Oaklandbe, Portlandbe vagy Los Angelesbe, ahol jobban megtalálhatják a számításukat.

Az általuk bérelt helyiségeket techcégek és szoftverekből meggazdagodott milliomosok foglalták el, kibelezve a történelmi épületeket, mielőtt csillogó üvegre és fémre cserélték volna a fából készült szerkezeteket.

Az eszem tudja, hogy nincs jogom ragaszkodni semmihez, mert nincstelen vagyok. A számlámon csupán nyolcvan dollár van.

De nagyon elszomorít, hogy mindez pont most tűnik el, amikor már elég idős vagyok ahhoz, hogy a része lehessek.

Munkaruhát veszek fel: levágott farmersort, sportzokni és egy Converse. Szerencsére eddig sikerült elkerülnöm a kötelezően előírt öltözködési szabályokkal járó állásokat.

Lehuppanok a rozoga étkezőasztal mellé, és kifaggatom Franket, Heinrichet és Erint, hátha hallottak egy megfizethető stúdióról.

– Én nem – válaszol Heinrich rosszkedvűen. – Én is épp keresek.

Heinrich mindig nehezen talál magának helyet, mert a művei az elektromos világítás köré épülnek. Ehhez pedig hegesztenie kell, és már legalább egy stúdiót fel is gyújtott.

– Jelentkezhetnél a Minnesotai Utcai Projektbe – javasolja Erin.

– Kurvára sok sikert! – fortyan fel Heinrich. – Minden stúdiójukra legalább százan pályáznak.

Hát ettől nem lett jobb a kedvem. Leerőltetek egy keveset Frank borzalmas kávéjából, de a pirítósról lemondok a munkahelyem friss croissant-ja reményében. A főnököm, Arthur, nem bánja, ha elcsenek párat.

– Mara – folytatja Erin. – Jössz huszonnyolc dolcsival a rezsire.

Magamban felnyögök, és a zsebembe nyúlok. Előhúzok egy húszdollárost, amit az élelmiszerboltban akartam elkölteni.

– Munka után megkapod a maradék nyolcat is – ígérem meg a többiek előtt.

Soha nem gondoltam rá, milyen lehet úgy lehúzni egy kártyát, hogy azon kelljen gondolkodnom, vajon elfogy-e a pénz a számlámról. Egy hörcsög vagyok a mókuskerékben: minél gyorsabban rohanok azért, hogy pénzt keressek, annál sebesebben csúszik ki a lábam alól a talaj.

Viszont az is igaz, hogy eddig még sosem kellett éheznem.

Elindulok a Sweet Maple-be. Lihegve és izzadtan lépek be az ajtón, a zuhanyozás hatása már rég elillant. Arthur felém hajít egy kötényt.

– Csipkedd magad. Most raktam ki három asztalt a járdára.

A mai napig lenyűgöz az, hogy San Franciscóban mennyire szeretnek az emberek a szabad ég alatt enni, függetlenül attól, milyen az idő. A hűvösebb napokon melegítőlámpákat és ernyőket használunk; szerintem csak az egyik asztalba becsapó villám tarthatná távol a vendégeket.

Persze az is igaz, hogy nálunk kapják a város legjobb reggelijét. Spárgás omlettel, rákkal készült Benedict tojással és a híres baconünkkel megpakolt tányérokat cipelek számolatlanul, amíg már a karom is remeg.

Ha befut egy ismerős, ingyen mimózakoktélt csempészek neki. Arthur ezt sem bánja. Meglehet, hogy általában goromba és basáskodó, de legbelül csupa szív ember. Ő így támogatja a közösségünket.

Amikor végre elszabadulok, hetvenkét dollárnyi borravaló lapul a zsebemben. Futásnak eredek, hogy idejében felvehessem a kutyákat.

A görkorcsolyám ott lapul a hátizsákomban. A dögökkel körbesétáljuk a Golden Gate Parkot, hagyom, hogy húzzanak, csak dombra menet kell erőt kifejtenem.

Bruno szokás szerint ma is seggfej, igyekszik összegubancolni a pórázokat. Megdörzsölöm vaskos koponyáját, hogy emlékeztessem rá: barátok vagyunk. A túlméretes masztiff számára a gazdája apró lakása túlságosan szűk. Rajtam kívül más nem viszi ki a szabadba.

A kutyák boldogsága átragad rám. Lóg a nyelvük, a fűszeres eukaliptuszt szimatolják a levegőben. Én is beszívom az illatot, lehunyom a szemem, és szinte már érzem az ízét.

Arra gondolok, amin épp Joanna stúdiójában dolgozom. Vajon be tudom fejezni, mielőtt kipaterol? Túl nagy ahhoz, hogy elköltöztessem. Ha be tudnám juttatni az Új Hangok kiállításra, az tényleg…

Az tényleg kibaszott valószínűtlen.

Istenem, bárcsak el tudnék adni valamit!

Erin egyik festményéért nyolcszáz dollárt fizettek a múlt hónapban. Szinte az összes bérleti díjára futotta belőle. Álomszerű lenne, ha velem is megtörténne.

A pár héttel ezelőtti tárlatra gondolok. Alastor Shaw nyerte meg a tízezer dolláros fődíjat. Na az már valóban csodaszámba menne. Egy évig eléldegélnék annyi pénzből.

Már nem voltam ott, amikor kikiáltották a győztest. Korán el kellett mennem, hogy odaérjek a harmadik munkahelyemre, a Zam Zam bárba.

De azért láttam Shaw-t az alkotása, egy Technicolor festmény mellett, ami szinte kiégette az ember retináját. Erin megsúgta, hogy beszélni akar vele.

– Annyira dögös – motyogta. – Nézd azt a testet…

Véleményem szerint pont úgy nézett ki, ahogy egy 1952-es yale-es evezősnek kellett. Négyszögletes áll, napbarnított bőr, túlságosan egészséges küllem egy csipet nőgyűlölettel megspékelve. Helyes, de nem az én típusom.

Úgy gondoltam, Cole Blackwellnek kellett volna nyernie. Az ő szobrában volt valami halvány, megkísértő sajátosság, ami magával ragadott. Úgy lebegett az éterben, akár egy szellem.

Mindenki tudja, hogy Shaw és Blackwell riválisai egymásnak. A művészeti magazinok örömmel számolnak be a legkisebb összetűzésükről is. Mindketten fiatalok, gazdagok, és megkúrnak mindent, ami mozog, miközben egyre botrányosabb alkotásokkal próbálnak egymásra licitálni.
Az ilyesmitől minden újságíró izgalomba jön.

Blackwellt még soha nem láttam. Erin azt mondja, kedvetlen és kimért. Néha még a saját bemutatóira sem megy el.

Talán ma este összefutunk, az Oasisba várják. Erin csak azért cipelt magával, mert a legutóbbi eseményen csevegett vele, és abban bízik, hogy a ma estéből valami sokkal fülledtebb végeredmény születhet.

* * *

Miután leadtam a kutyákat, átsietek Joanna stúdiójába, az Eureka Valley-be. A következő hat órában mélyen elmerülök a saját kollázsomban.

Még nem döntöttem el, melyik művészeti ág lesz a fő csapásirányom. Néha festek, néha olyan tárgyakat állítok elő, ami hihetetlen mértékű koncentrációt és megszámlálhatatlan munkaórát emészt fel. Így persze nem lehet nyereséges a munkám, hiszen az ember nem tölthet kétszáz órát egy apró, gyöngyökkel kirakott teáscsészével, amit ráadásul senki sem akar megvenni. De sajnos rabja vagyok az aprólékos, ismétlődő, sőt olykor kínzó tevékenységeknek.

Olykor egy ősrégi Pentaconnal készítek fényképeket. Nem tartom ezeket a legjobb munkámnak. Csak akkor használok kamerát, ha meg akarok örökíteni egy pillanatot, egy valódi történést.

Mivel nem tudom, miféle művész leszek, kialakulatlannak és amatőrnek érzem magam. Mintha egy gyerek lennék, aki beöltözőset játszik: a festékkel pöttyözött kantáros nadrágom jelmezzé válik.

Máskor elgondolkodom azon, miért költöm minden pénzemet nyersanyagokra, és miért áldozom fel minden szabadidőmet a művészet oltárán, de arra jutok, hogy ha ettől nem válok igazi művésszé, akkor semmitől.

Ilyenkor a szinte égető igazságtalanságérzés miatt már-már gyűlölöm az olyan embereket, mint Cole Blackwell, mert bár nem ismerem, de azt tudom, hogy mindig is gazdag volt, és valószínűleg soha nem kellett áldozatokat hoznia.

Blackwellék egy régi, San Franciscó-i család. A felmenői talán az aranybányákból, vagy inkább a szerencsétlen aranyásóknak eladott ásókból gazdagodtak meg, hiszen abban van az igazán nagy nyereség.

Ha már elég ideje belefeledkezem a munkába, nem gondolok sem Blackwellre, sem senki másra. Elfelejtem, hogy hamarosan elveszítem ezt a szűk, de nagyon hasznos kis stúdiómat, és fogalmam sincs, miből fogom kifizetni a jövő havi lakbért.

Úgy olvadnak el ezek a zsibongó gondolatok, mint a vízzel fröcskölt vattacukor, és mintha a zavaró külvilág is elillanna. Nem hallom a halogén lámpák zümmögését, sem a forgalom zaját. Nem zavar a helyiséget kettészelő, beszűrődő napsugár, ami már-már égeti a karom.