A mű eredeti címe

A Bookshop Christmas

Copyright © Rachel Burton, 2021

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 963 452 692 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Férjemnek

„Kölcsönös megegyezéssel szerződést kötöttünk…”

Jane Austen: A klastrom titka

(Borbás Mária fordítása)

Prológus
2016. május

A gyenge és szinte ihatatlan kávé belecsöpögött a fehér műanyag pohárba. Ő épp ezt figyelte, amikor a férje meghalt. Nem volt mellette, mert az italautomata mellett várakozott. Nem is igazán kívánta a kávét, csak szeretett volna pár pillanatra kiszakadni a félhomályos kórteremből, a fertőtlenítőszagból és a monitorok halk pittyegéséből. Szeretett volna egy kicsit egyedül lenni, és emiatt elmulasztotta az utolsó pillanatokat.

Ezt soha nem fogja megbocsátani magának.

Amikor a kórterem előtt a nővér tudatta vele, mi történt, kiejtette a kezéből a kávéspoharat, majd fojtott zokogást hallott – az ő torkából tört fel. Félretolta a nővért, berontott, és lefeküdt az ágyra a férje mellé, megfogta a még meleg kezét, és úgy tett, mintha ki se ment volna, mintha még mindig azt várná, hogy szelíden eltávozzon.

Nem tudta, meddig feküdt ott; fogalma sem volt arról, mennyi idő telt el, mielőtt a nővér bejött, és suttogva szólt hozzá valamit. Órák is lehettek, vagy percek. Lassan felkelt, és követte az ápoló utasításait, aki arra kérte, hogy menjen haza, és próbáljon aludni egy kicsit.

– A papírokat majd holnap elintézzük – folytatta a nővér. – Van hová mennie, vagy van valaki, aki maga mellett lehet az éjjel?

Ő pedig bólintott, bár nem volt senki, és nem akart sehová menni, csak haza. Nem szeretett volna máshol lenni, csak egyedül az ágyban, amelyet annyi éven át a férjével osztott meg.

És nem akart arra gondolni, hogyan fog élni nélküle.

1
2019. november

Épp az utolsó tarka papírgirlandot függesztettem ki a bolt kirakatába, amikor megcsörrent a telefon. Ha a mobilom lett volna, hagyom, hogy hangpostára kapcsoljon, de a könyvesbolt vezetékes készüléke csöngött, így elengedtem a papírgirlandot, és a pulthoz sétáltam, hogy felvegyem a telefont.

– Taylor könyvesboltja! Megan vagyok.

– Üdvözlöm, Ms. Taylor! Philomena Bloom vagyok – szólalt meg harsogva a vonalban egy előkelő kiejtéssel beszélő női hang. Egy kicsit eltartottam a fülemtől a kagylót.

– Kicsoda?

– Philomena Bloom – ismételte meg a nő türelmetlenül, mintha tudnom kellene, hogy ő kicsoda. – Xander Stone ügynöke – folytatta. Szinte láttam magam előtt, ahogy ingerülten a szemét forgatja.

– Ó, persze! – feleltem. – Elnézést, nem a legjobbkor hívott. – Azt gondolnánk, hogy egy ilyen nevet nem lehet elfelejteni.

Egy normális ember erre megkérdezte volna, hogy visszahívjon-e alkalmasabb időpontban, de Philomena Bloom zavartalanul folytatta; megállíthatatlan volt, mint egy buldózer:

– Mr. Stone jövő heti könyvbemutatójának a részleteit szeretném egyeztetni.

– Persze – mondtam újból, és egy kicsit idegesen összerezzentem, miközben leguggoltam, hogy megkeressem a pult alatt a bolt határidőnaplóját. Sokkal szervezettebben kéne intéznem a dolgokat, és online vezetni a határidőnaplót, a megrendelésekkel és a raktárkészlet-nyilvántartással együtt. Missy hónapok óta nyaggatott, hogy csináljam meg, de volt valami olyan vigasztaló a papíralapú határidőnaplóban, hogy nem voltam hajlandó elengedni.

– Huszonkilencedike, péntek – folytatta Philomena. – Fél nyolckor kezdenénk, de héttől érkezhetnének a vendégek.

– Per… – Sikerült visszanyelnem, mielőtt harmadszorra is azt válaszoltam volna, hogy „persze”. – Igen, minden meg van szervezve – feleltem inkább, bár egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy ez megfelel-e az igazságnak.

Hozzászoktam, hogy könyvbemutatókat, felolvasásokat és mindenféle más eseményt szervezzek – hogy is működtethetnénk másképp a könyvesboltot? –, de a Xander Stone-féle könyvbemutató a legrangosabb esemény, amit valaha is rendeztünk, és átfutott a fejemen, hogy nem vágtam-e túl nagy fába a fejszémet. Vendégül látni egy férfit, aki saját kiadásban jelentetett meg egy könyvet Észak-Yorkshire kísérteteiről, az egy dolog, de Xander Stone-t…?

– Csak mert Mr. Stone nagyon ügyel a részletekre. – Amíg a gondolataim elkalandoztak, Philomena harsogva mondta tovább a magáét, úgyhogy kényszerítettem magam, hogy rá figyeljek. – Szeretné személyesen is megszemlélni a helyszínt, kiválasztani a menüt, és egyebek.

– Menüt? Én azt hittem, csak pezsgő lesz, meg egy kis rágcsálnivaló.

– Igen, a rágcsálnivalókat – mondta lassan, tagoltan Philomena, mintha egy figyelemzavaros gyerekhez beszélne.

– Nos, bármikor szívesen látjuk Mr. Stone-t a Taylor könyvesboltjában – feleltem, és magamra erőltettem egy mosolyt, amit Philomena persze nem láthatott. – Mondja meg neki, hogy nézzen be hozzánk még az esemény előtt, és akkor megbeszélhetjük az igényeit. Vagy ha korábban óhajt beszélni velem, hívjon fel telefonon. – A nyáron nyílt egy új teázó a könyvesbolt melletti sarkon, a partról érkezett ide egy házaspár, kézműves teákra, különleges süteményekre és egyszerűbb ételekre specializálódtak. Őket kértem meg, hogy szállítsanak ennivalót Xander Stone könyvbemutatójára. Reméltem, hogy ez megfelel majd az úriember különleges igényeinek.

– Ami azt illeti, azt hiszem, pillanatnyilag épp Yorkban tartózkodik – mondta Philomena, és közben hallottam, ahogy kopog a számítógép billentyűzetén. Ő bezzeg nyilván digitális formában vezeti a határidőnaplóját. – Igen, itt is van… tegnap utazott el Londonból.

– Tényleg? A könyvbemutató csak a jövő héten lesz.

– Amint már mondtam, nagyon sokat ad a részletekre, és eléggé babonás.

– Babonás? – kérdeztem meglepetten. Lehet, hogy mégiscsak illik a kísértetszakértők és ufológusok sorába, akik eddig könyvbemutatókat tartottak nálunk.

– Igen, mindig szeret távol lenni Londontól, amikor megjelennek az első ismertetők az új könyvéről, és a The Guardianben, a The Timesban és a The Telegraphban is a hétvégén várhatóak a kritikák.

– Értem. – Ez mindenféle kérdést vetett fel bennem, de úgy éreztem, igazából nem az én dolgom feltenni őket.

– Szóval, akkor minden meg van szervezve? – kérdezte Philomena még egyszer, a biztonság kedvéért.

– Igen, minden meg van szervezve – feleltem, és amikor végre sikerült kinyitnom a határidőnaplót a megfelelő oldalon, nyugtáztam, hogy legalább a dátumot jól eltaláltam. A pezsgő és a rágcsálnivaló megrendelésén kívül nem láttam, hogy mit tehetnék még addig a napig. – De Mr. Stone nyugodtan beugorhat bármikor, hogy elmondja, ha esetleg szüksége lenne még valamire.

– Nagyszerű, akkor találkozunk holnaphoz egy hétre – mondta Philomena, majd letette a kagylót. Szóval ő is jönni fog. Eltűnődtem, hogy vajon Xander Stone hoz-e magával még mást is a sleppjéből, akiről tudnom kéne.

Eleinte jó ötletnek tűnt ez az egész, amikor Philomena Bloom felhívott a Bloom & Cuthbert Irodalmi Ügynökségtől. Mint kiderült, Cuthbert nem létezett, csak Philomena. „Az emberek ettől úgy hiszik, egy férfi is tartozik az ügynökséghez – súgta meg bizalmasan az első beszélgetésünk alkalmával, még augusztusban. – Így komolyabban vesznek.” Úgy tettem, mintha egyetértenék. Nem voltam biztos benne, mit gondoljak Ms. Bloomról és a nem létező Mr. Cuthbertről. Izgatott voltam amiatt, hogy első alkalommal fogja a könyvesboltban tartani a könyvbemutatóját egy olyan író, aki szerepel a Sunday Times bestsellerlistáján. Akkor még, a nyáron úgy éreztem, pontosan erre a hírverésre van szüksége a könyvesboltnak, de most, november végén, amikor már csak nyolc nap volt hátra az eseményig, inkább kicsit nyomasztónak éreztem az egészet. Vajon Xander Stone tisztában van vele, hogy ez csak egy egyszerű kis vidéki könyvesbolt? Tudatában van annak, hogy azért nem ugyanolyan, mint a Waterstones könyváruház a Piccadillyn? Ő most a posztmodern irodalmi színtér csodagyereke, és Köztes idő című második regényét a Booker-díjra is jelölték. Tényleg azt akarja, hogy a harmadik könyvét a mi üzletünkben mutassák be? Azt gyanítottam, hogy nekünk sokkal inkább szükségünk van rá, mint neki ránk.

Folytattam a papírgirlandok felaggatását. Már csak ez hiányzott a karácsonyi dekorációból. Mindig jobban éreztem magam, ha felkészülten vártuk a karácsonyt.

Bella ötlete volt, hogy próbáljunk beszervezni ismert írókat, hogy tartsanak eseményeket a könyvesboltban.

– El kéne kezdeni kapcsolatokat építeni kiadókkal és ügynökökkel – mondta, elővéve a marketinges énjét. – Az segítene szélesíteni a bolt profilját.

– Azt sem tudnám, hol kezdjem – feleltem, bár szigorúan véve ez nem volt igaz. Tudtam, csupán nem éreztem késznek magam arra, hogy az életemnek ezt a részét újból megnyissam mások előtt.

– Hát, én segíthetek, ha akarod – ajánlkozott Bella, aki a Jorvik Vikingmúzeum marketingosztályán dolgozott, én meg annyira örültem, hogy nem nekem kell elkezdeni a telefonálgatást, és ezzel visszatérni a régi életembe, hogy engedtem neki: csinálja csak. Nem is számítottam rá, hogy ezek a telefonhívások végül oda vezetnek, hogy sikerül meghívnia Xander Stone-t. Nem is voltam biztos benne, hogy a könyvesbolt fel van-e készülve egy ekkora feladatra.

Bellával úgy ismerkedtem meg, hogy egyszer, karácsonyi bevásárlás közben betért a könyvesboltba. Ez volt az első karácsonyom, amit ismét Yorkban töltöttem, és azonkívül, hogy próbáltam egy kicsit felújítani a boltot és új árukészletet kialakítani, amire igencsak nagy szükség volt, többnyire jól elvoltam egymagamban, és csak nyalogattam a sebeimet a bolt fölött, az emeleten lévő lakásban, ahol ismét együtt éltem az anyámmal, ugyanott, ahol életem első tizennyolc évét töltöttem, amíg el nem költöztem a város túlsó végébe, a yorki egyetem kollégiumába.

Amikor először találkoztam Bellával, nem igazán ismertem senkit Yorkban, aki nem állt közvetlen kapcsolatban a könyvesbolttal. Bella Missy lakótársa volt. Missy hetente háromszor járt be a boltba, hogy elvégezze a könyvelést meg a leltárt, és intézze a bérek kifizetését. („A Missy az Artemis becézése – magyarázta az első találkozásunkkor. – Az apám klasszika-filológia professzor a Yale-en.”) Aztán meghívott, hogy menjek el vele meg Bellával, és igyunk meg valamit karácsony alkalmából.

Először vonakodtam, úgy éreztem, még túl korai lenne kimozdulni, túl korai, hogy megint jól érezzem magam, hogy megint mosolyogjak. De anya ragaszkodott hozzá.

– Már hat hónap telt el, szívem. Nem azt mondom, hogy tedd túl magad rajta, de azt hiszem, ideje lenne, hogy egy kicsit kikapcsolódj. És ha végleg visszaköltözöl Yorkba, akkor szükséged lesz majd veled egykorú barátokra.

Végül rávettem magam, hogy elmenjek velük, és próbáltam tudomást sem venni a gyomromba maró szorongásról meg a rossz előérzetről, és jó előre felfegyverkeztem egy remek kifogással, hogy szükség esetén a lehető legkorábban leléphessek. De végül nem volt rá szükség, mert kiderült, hogy nagyon is jól éreztem magam, és jól szórakoztam Bella meg Missy társaságában, olyannyira, hogy egy kicsit ismét olyannak láttam magam, mint amilyen valaha voltam. Most, három évvel később még mindig hálás vagyok az akkori énemnek, hogy azon az estén elmentem velük, mert egy nagyszerű barátság bontakozott ki belőle. Anyának igaza volt: szükségem volt rá, hogy korombeli emberekkel találkozzam.

– Pompásan néz ki a bolt – állapította meg anya, amikor lejött az emeletről. Kizökkentett a gondolataimból, és úgy megijesztett, hogy alaposan össze is rezzentem. – Nekem soha nem sikerült ilyen szépen feldíszíteni. Neked igazán van érzéked az ilyesmihez. Miután elköltöztél itthonról, a bolt kicsit mindig úgy festett karácsonykor, mintha egy csapat kisiskolást szabadon engedtem volna, hogy a kedvükre garázdálkodjanak. Biztos apádtól örökölted ezt a tehetséget.

Majdnem tizennyolc éves voltam, szinte már felnőtt, amikor az apám itthagyott minket. Azon túl, hogy jó érzéke volt a könyvesbolt karácsonyi feldíszítéséhez – bár én a magam részéről inkább úgy emlékszem, hogy a dekoráció terén a mennyiséget előbbre valónak tartotta a minőségnél –, Walter Taylor ismert költő volt. Az évek során díjakat is nyert, és lassan az írásból is meg tudott élni. Londonba ment, minket meg itthagyott. Azt hiszem, csak arra várt, hogy nekem már ne legyen szükségem rá, de hát nincs az embernek mindig szüksége a szüleire?

– Nagyszabásúbb életre vágyom – hallottam, hogy ezt mondta anyának, mielőtt távozott. A nappali ajtaja mögött állva hallgatóztam. – El kell szabadulnom ebből a városból, ettől a könyvesbolttól. Itt töltöttem az egész életemet. – Apám szülei nyitották a könyvesboltot egy macskaköves kis utcában, a yorki székesegyház háta mögött, még a 1960-as évek elején, és apa – ahogyan én is – itt nőtt fel a bolt fölötti lakásban. Anya minden tiltakozás nélkül hagyta, hogy elmenjen, és élje a „nagyszabásúbb” életét, mintha nem is érdekelte volna, hová megy, de ezután minden este úgy aludt el, hogy álomba sírta magát.

Én később is tartottam a kapcsolatot apával, bár ez elég őrült időszak volt: az érettségi, az egyetem kezdete, és ekkor ismerkedtem meg Joe-val. Így apával nem is találkoztam, csak az esküvőm napján. Megkértem, hogy kísérjen az oltárhoz. Csak akkor jöttem rá, hogy valójában mennyire haragszom rá, amiért elhagyott minket, és hogy mennyire cserben hagyottnak érzem magam. Nagyon hosszú időbe telt, mire valamennyire túltettem magam ezeken az érzéseken, és újból kapcsolatot tudtam kialakítani az apámmal; Joe-nak ebben kulcsszerepe volt. Miután az esküvőnket követően Londonba költöztünk, ő ragaszkodott hozzá, hogy fogadjuk el apa számos meghívását – vacsorák, ebédek, partik, könyvbemutatók, megnyitók. Joe és apa nagyon jól kijöttek egymással, és engem is megnevettettek a humoros szócsatáikkal, az állandó tréfás csipkelődéssel, és lassanként megengedtem magamnak, hogy tényleg meghallgassam apát, és próbáljam megérteni, miért ment el. Végül is nem ugyanazt tettem én is? Az első adandó alkalommal elhagytam Yorkot meg a könyvesboltot, és a magam módján én is a nagyszabásúbb életet kerestem.

De miután Joe már nem volt velem, apa és én megint eltávolodtunk egymástól. Akkorra ő már Franciaországba költözött, kapott egy Párizsba szóló írói ösztöndíjat. Mindig találtam valami kifogást, hogy miért nem tudom meglátogatni, vagy miért nem tudok hosszan beszélni vele telefonon. Én már nem vágytam nagyszabásúbb életre, és nem akartam, hogy apa a miértekről faggasson.

Egy sokkal szűk körűbb és csendesebb élet – pontosan ez volt az, amire vágytam.

Ahogy körbenéztem a boltban, amely manapság az életem egyetlen színtere volt, nagy örömömre szolgált, hogy milyen ünnepien fest, miután felraktam az összes dekorációt.

– Jól néz ki, ugye? – szólaltam meg.

– Felülmúltad önmagadat – felelte anya.

Eltűnődtem, vajon Xander Stone mit fog gondolni, ha meglátja.

– Végeztél mára? – kérdeztem anyát. Az olvasók Martha Taylorként ismerik, történelmi romantikus regényeket ír, amelyek folytatásokban jelennek meg magazinokban. A lakásunk fölötti kis padlást átalakította dolgozószobának, ott szokott írni.

– Mindent megtettem, amit tudtam, egyelőre – felelte.

– Megkérhetlek, hogy zárj be helyettem? El kell ugranom valahová.

Az élelmiszerbolt tömve volt emberekkel. Tinglitangli karácsonyi zene szólt a hangszórókból, pedig még decembert sem írtunk. Az emberek már tényleg az ünnepekre készülődtek a nagybevásárlással? Átnyomakodtam a vásárlók hordáin, és a borospolcok felé vettem az irányt. Már azt kívántam, bárcsak vettem volna egy olcsó Cavát a könyvesbolttól pár házzal odébb lévő kis csemegeboltban. De szerettem volna valami tényleg finom pezsgőt az esti könyvklubos találkozóra, mert egy kicsit különlegesebb bejelentenivalóval készültem.

Két évvel korábban pattant ki a fejemből a Megrögzött Romantikusok Könyvklubjának ötlete, amikor egy alkalommal Bellával és Missyvel eggyel több gin-tonikot gurítottunk le a kelleténél.

– Nem muszáj minden héten elolvasni egy bizonyos könyvet, vagy ilyen unalmas dolgot csinálni – legyintett Bella kissé becsípve. – Csak összejönne egy csapat nő, akik szeretnek romantikus regényeket olvasni, meg azokról beszélgetni. Mindenki azt olvas, amit akar, és ajánljuk egymásnak a könyveket.

– És iszunk! – vágott közbe Missy, magasba emelve a poharát.

Így született meg a Megrögzött Romantikusok Könyvklubja. Eleinte csak mi hárman voltunk tagok, meg az anyám, de miután kiraktunk néhány plakátot a könyvesbolt hirdetőtáblájára, több érdeklődő is akadt. A könyvklub első évében jöttek-mentek az emberek, de azóta kialakult egy állandó csapat, amely minden héten összejön, hogy romantikus regényekről és filmfeldolgozásokról beszélgessünk, meg persze bármilyen pletykáról, amihez épp kedvünk van.

Nem mindig értünk egyet – zajlottak például hosszas viták arról, hogy a Szerelmi történet és a Mielőtt megismertelek a befejezésük miatt romantikus regénynek tekinthetők-e.

– A Mielőtt megismertelek lehet, hogy nem az, arra mondhatjátok – közöltem velük –, de a Szerelmi történet igenis romantikus regény, ehhez a végsőkig ragaszkodom.

– Nincs értelme vitatkozni vele – jegyezte meg az anyám. – Imádja azt a könyvet tizenhárom éves kora óta. Soha nem fog meghátrálni.

Elmosolyodtam a rám törő emlékekre, és magamban elhatároztam, hogy hamarosan újra fogom olvasni a Szerelmi történetet, sőt talán a filmet is megnézem. Karácsonyi filmnek számít. („Hát persze hogy nem karácsonyi film!” – szinte hallottam a fejemben, ahogy Bella ezt kiabálja, de ő azt sem volt hajlandó elfogadni, hogy a Drágán add az életed! karácsonyi film lenne, úgyhogy mit tud ő erről.) Decemberben mutatták be, nagyrészt télen játszódik, a szívszakító utolsó jelenetek pedig közvetlenül karácsony előtt zajlanak.

Anyának igaza volt, tinédzserkorom óta imádtam a könyvet meg a filmet is, de az utóbbi pár évben különös vigasztalást találtam a történetben. Olyan volt, mint egy térkép, amely alapján a jelenlegi életemben navigálhatok, így kevésbé éreztem magam egyedül. Tudhattam, hogy más emberek – még ha csak fiktív szereplők is – átmentek ugyanazon, amin én.

A pezsgőspolc előtti álmodozásból hirtelen és könyörtelenül egy erőteljes lökés zökkentett ki, ami hátulról érte a lábamat.

– Mi a franc…?! – kiáltottam fel, és megfordultam.

Egy magas, sötét hajú férfi állt mögöttem nagyon drágának látszó gyapjúszövet kabátban, egy élelmiszerekkel, borokkal és karácsonyi díszekkel telepakolt bevásárlókocsival. Ingerülten nézett le rám enyhén görbe orra fölött.

– Nekem jött a kocsijával! – csattantam fel, kissé bosszúsan, amiért megzavarta a szép emlékeimet.

– Az utamban áll – közölte a férfi.

– Általában ilyenkor azt szokták mondani, hogy „elnézést” – feleltem a legacélosabb hangomon.

– Én mondtam, csak maga nem vett róla tudomást.

– Nyilván nem hallottam. Talán hangosabban kellene beszélnie. Borzasztó nagy itt a zaj.

A férfi nem válaszolt, csak egymásra meredtünk, miközben a bolt rémes hangszórójából Noddy Holder mindenkinek boldog karácsonyt kívánt, noha több mint egy hónap volt még hátra az ünnepig. A férfi tényleg nagyon jóképű volt – mármint a bevásárlókocsis, nem Noddy Holder –, és azon kaptam magam, hogy eltűnődöm, vajon milyen lehet, ha mosolyog.

– Még mindig elállja az utamat – szólalt meg egy idő után, a mosoly leghalványabb nyoma nélkül.

– És még mindig nem mondta azt, hogy „elnézést” úgy, hogy én is halljam – feleltem.

Láttam, hogy égnek emeli a tekintetét, és egy pillanatra elfordul. Aztán lehajtotta a fejét, és egyenesen rám nézett.

– Elnézést – mondta lassan és szarkasztikusan.

Vonakodva félreálltam, és elengedtem.

– Maga a legudvariatlanabb alak, akivel valaha is találkoztam – szóltam még utána. Nem fordult vissza, csak intett az egyik kezével, aztán eltűnt a tömegben.

2

Amikor visszaértem a könyvesboltba, fogtam a pezsgőket, amiket végül sikerült beszereznem, és felvittem az emeletre behűteni. Ismét feszengtem magamban, amikor eszembe jutott az élelmiszerboltos bizarr szóváltás. Miután az a modortalan fickó továbbsétált, rájöttem, hogy az italos polcoknál mindenki engem bámul, úgyhogy csak találomra kaptam le pár üveg pezsgőt, és amilyen gyorsan csak lehetett, távoztam. Nem igazán tudtam, mi ütött belém. Nem vagyok az a típus, aki szóba áll idegenekkel, főleg ilyenekkel, de volt valami abban a férfiban…

– Jól vagy? – kérdezte anya, amikor bementem a konyhába. – Olyan zaklatottnak tűnsz. – Észrevettem, hogy az aggodalom ráncai kiültek a homlokára. Sokszor nézett rám így, amióta visszaköltöztem Yorkba, és én utáltam, hogy ennyit aggódik miattam. Eléggé felnőttnek kéne lennem, hogy gondoskodni tudjak magamról, de igazából halványlila gőzöm sincs, hogyan tudtam volna végigcsinálni az utóbbi három évet az anyám nélkül.

– Á, jól vagyok – feleltem, és igyekeztem könnyed hangot megütni. – A bolt zsúfolva volt, és egy pasas nekilökte a bevásárlókocsiját hátulról a lábamnak, és még engem okolt miatta. Meg vagyok győződve róla, hogy direkt csinálta.

– Hát igen, a karácsony – kuncogott az anyám. – Ilyenkor mindenki ideges.

– Még december sincs! – nevettem, és berakosgattam a pezsgősüvegeket a hűtőbe.

– Mindent megkaptál, ami ma estére kell?

– Ahogy a pezsgő lehűlt, készen állunk. Választottál könyvet? – A Megrögzött Romantikusok úgy döntöttek, hogy idén kicsit korábban tartjuk a karácsonyi olvasnivalók ajánlóját, hogy mindenkinek legyen ideje elolvasni a többiek kedvencét, és egész decemberben beszélgethessünk – vagyis vitatkozhassunk – róluk.

– Tudod, mit választottam – mondta anya. – Na és te? Ugye tisztában vagy vele, hogy nem mondhatod megint a Szerelmi történetet?

– Tudom, erre az évre valami vadonatújjal állok elő. – Egy pillanatra elhallgattam, majd némi habozás után folytattam: – Gondolod, hogy a többieknek is tetszik majd a karácsonyi buli ötlete?

– Biztos vagyok benne, drágám – felelte az anyám. Odajött, és megszorította a vállamat. – Én imádom, és tudom, hogy Trixie-nek is tetszeni fog. És ha őt meggyőztük, akkor túl vagyunk a nehezén.

Trixie Hendricks volt a Megrögzött Romantikusok matriarchája. Senki sem tudta, pontosan hány éves, de a hetvenes éveiben járt. Ő lett a csoport ötödik állandó tagja nem sokkal azután, hogy először kiraktam a hirdetményt a könyvesboltban. Nyugdíjas könyvtáros volt, olyan társasági életet élt, amiről a legtöbb korombeli nő csak álmodozik, és ennek megfelelő számú randin vett részt – és különösképpen odavolt egy erről mit sem sejtő özvegy férfiért. Lelkes Jane Austen-rajongó volt, szinte kimeríthetetlen tudással rendelkezett az írónőről és a régensség korabeli Angliáról, és imádta a történelmi romantikus regényeket – bár főleg azért olvasta őket, hogy aprólékosan rámutasson a részletekben rejlő hibákra. Az elmúlt két évben tényleg sokat segített, hogy a könyvklub tagjai tágítsák a látókörüket. Elvitt minket kirándulásokra Chatsworthbe, amely mintaként szolgált Mr. Darcy pemberley-i otthonához, és a bathi Jane Austen-fesztiválra, ahová mindnyájan régensség korabeli ruhát öltöttünk. Ráadásul a saját zsebéből állta ezeket a „tanulmányi kirándulásokat”, ahogy ő nevezte.

– A kettes számú férjem meglehetősen sok pénzt hagyott rám – mondta. Összesen háromszor volt férjnél, de ez már a régmúlt.

Én szerettem ezeket a régensség korabeli kirándulásokat, de nem mindenki volt ilyen lelkes.

– Miért nem megyünk inkább olyan kirándulásra, ahol dögös jégkorongozókkal találkozhatunk? – érdeklődött Missy, aki inkább a sportosabb témájú romantikus történetekért rajongott.

Tudtam, hogy Trixie-nek tetszeni fog az ötletem, hogy rendezzünk egy nagy karácsonyi bulit, de a többiekben nem voltam biztos. Abban bíztam, hogy anya és Trixie majd rábeszéli őket a részvételre.

– Kérlek, mondd, hogy nem megint a Szerelmi történetet választottad! – jegyezte meg Missy a szemét forgatva. A könyvklub tagjai mind korán érkeztek, és izgatottan várták, hogy karácsonyi romantikus regényekről beszélhessenek, és megvitathassák a karácsonyi partiról szóló ötletemet. Én ragaszkodtam hozzá, hogy először tárgyaljuk meg a könyveket, mert tudtam, hogy különben minden káoszba fulladna, és csak az lenne a vége, hogy senki nem javasolna semmilyen olvasnivalót a karácsonyi időszakra.

– Nem – nyugtattam meg Missyt. – Megígértem anyának, hogy nem foglak halálra untatni benneteket zsinórban harmadszorra is.

– Az jó, mert a Szerelmi történet nem karácsonyi könyv, és nem is romantikus regény – jelentette ki Missy, és újból pezsgőt töltött magának.

– Nos, ez a könyv egyértelműen karácsonyi, és romantikus is – feleltem, elengedve a fülem mellett a szurkálódást. – És az első kötete egy sorozatnak, tehát bőven lesz még mit olvasni és megbeszélni veletek az új esztendőben is.

– Nyögd már ki! Mi az? – szólt közbe Bella.

– Elrontott karácsony a címe, és szerintem egy tökéletes karácsonyi romantikus történet.

– Ez merész kijelentés – jegyezte meg mosolyogva anya.

– 1807-ben játszódik, egy nappal szenteste előtt. Andrew Blackshear, aki szédítően jóképű, de meglehetősen sznob és merev…

– Hát persze! – vágott közbe Bella érdeklődő arccal. Missytől eltérően ő szerette a történelmi romantikusokat.

– Vidékre kell utaznia, Suffolkba, hogy beszerezzen egy karácsonyi ajándékot a húgának, amikor az úton találkozik egy nővel. Mondanom se kell, hogy nem ez az utolsó alkalom, hogy találkoznak, és egy bonyolult eseménysorozatnak köszönhetően végül felveszi a nőt a kocsijába, épp szenteste, aztán eltörik a kocsi kereke…

– És nincs hová menniük? – kérdezte Bella.

– Pontosan – mosolyodtam el. – Szóval úgy kell tenniük, mintha férj és feleség lennének, hogy valahol szállást találjanak.

– Ahol csak egy ágy van? – szólt közbe megint Bella. – Kérlek, mondd, hogy csak egy ágy van!

– Csak egy ágy van – bólintottam.

– A kedvenc romantikus klisém – lelkendezett Bella.

– Csodás könyvnek hangzik – mondta Trixie. – Vajon miért nem hallottam még róla?

– Te jössz, Dot! – mondta Bella. – Neked mi idén a kedvenc karácsonyi könyved?

– Idén még nem jelent meg új Ruby Bell-könyv – szólt közbe Missy. – Úgyhogy nagyon kíváncsi vagyok, mit választottál.

Dot Bridges a yorki egyetem angol irodalom tanszékén tanított, bár amikor én jártam oda, ő még nem volt ott. Trixie-től eltérően Dot soha nem volt férjnél. Valamivel több, mint egy éve járt a könyvklubba – ő volt az utolsóként csatlakozó állandó tagunk –, és Ruby Bell legnagyobb rajongójának vallotta magát. Mindig már előjegyzésben megrendelte tőlünk a legutóbbi romantikus könyvét – egy télen szokott megjelenni, egy pedig nyáron. Ms. Bell ott folytatta, ahol Jackie Collins abbahagyta, elsöprő romantikus regényeket írt, amelyek egzotikus helyszíneken játszódnak, olyan ágyjelenetekkel, amikbe belepirul az olvasó. De valamilyen okból kifolyólag Ruby Bell ezen a télen nem adott ki új könyvet, és nem igazán lehetett kideríteni, miért, hiszen senki sem tudta, valójában ki is Ruby Bell – nem volt jelen a közösségi médiában, nem volt saját honlapja, és a könyvek borítóján sem szerepelt a fotója. Teljes homály fedte a kilétét.

– Idén nem jelent meg új Ruby Bell – mondta Dot, és előhúzott a táskájából egy rongyosra olvasott, puha fedeles könyvet. – De itt van ez – mutatta fel az Egy decemberi nap példányát. – Noha szigorúan véve nem karácsonyi könyv, de nagyon romantikus.

– Ó, én imádtam azt a könyvet! – kiáltott fel anya.

– Én is – tette hozzá Missy, és azonnal mély beszélgetésbe merültek a történetben szereplő Laurie-ról és a buszon utazó fiúról.

Anya az A hölgy mindenre hajlandó című könyvet választotta, ahogy sejtettem. Ez egy régensség korabeli romantikus regény, amely egy skóciai karácsonyi utazásról szól. Bella pedig Az ördög télen című könyvet ajánlotta, amely szintén történelmi regény, de ez a korai viktoriánus időkben játszódik. Anya ennek nem volt nagy rajongója.

– Nem tudom, hogy képes bárki is megbocsátani Sebastian St. Vincentnek, amiket elkövetett – füstölgött.

– Attól az embertől csak elájulni lehet, Martha – felelte Bella. – Miről beszélsz?

– Elrabolt valakit! – vágott vissza anya.

– Én anya oldalán állok – szóltam közbe. – Nem látom be, hogy lehetne mentséget találni az emberrablásra.

– Az emberrablás az előző könyvben volt – szólt közbe Bella, hogy a hőse védelmére keljen, aki a sorozat egy korábbi részében bukkant fel először. – Evie szerelme jobb emberré tette.

Anya gúnyosan felhorkant.

– Engem egyáltalán nem tudnak meggyőzni az ilyen „jó útra tért gazember” történetek – jegyeztem meg. – Bár van, amelyik elfogadható. Gondolom, attól függ, korábban mit követett el az illető. Ha pusztán csak udvariatlan meg arrogáns, és erre valami oka is van, azt hiszem, akkor még menthető a helyzet. – Megint eszembe jutott az a modortalan fickó az élelmiszerboltból a sötét szemével és a tökéletes metszésű arcával. – Na de emberrablás? Nem hinném, hogy ez igazolható. Különben is, a könyvben szó sem esik karácsonyról. Csak télen játszódik.

– Erről az idők végezetéig vitatkozhatnánk – szólt közbe unottan Missy. – Ki a következő?

Senkit nem lepett meg, amikor Trixie egy karácsonyi témájú, Georgette Heyer-novellagyűjteménnyel állt elő Hófúvás címmel, Missy pedig egy jéghokisok közt játszódó romantikus regénnyel, aminek Talán majd karácsonykor volt a címe.

– El kéne olvasnod, Megan – biztatott. – Ash és Emma imádnivalóak, és van egy nagyon tüzes jelenet, ami a fizikoterápián játszódik a masszázságyon.

– Nem érdekel a jégkorong – közöltem.

– Nem is kell, hogy érdekeljen. Ez csak egy szenvedélyes karácsonyi történet, és különben is, lehet, hogy ettől majd megkedveled a jégkorongot. Legyen már legalább egyvalaki ezen a szürke, nyirkos szigeten, aki szereti a jéghokit!

Missy egy connecticuti kisvárosban nőtt fel, Hartfordban (mint Lorelai Gilmore, szokta hozzátenni, mintha Lorelai valódi személy lenne). A szülei mindketten a Yale-en végeztek, és nagy reményeket tápláltak, hogy a lányuk is követni fogja a példájukat. Missy csalódást okozott nekik, mert a Yale helyett tizenkilenc éves korában felszállt egy gépre, és elrepült Londonba. Immár tíz éve élt Angliában, és nem sokan tudják, mi hozta ide, és miért nem tért soha haza.

De nekem elmesélte a történetét egy este, nem sokkal a megismerkedésünk után, miután előbb én meséltem neki Joe-ról. Tudta, hogy én meg fogom érteni, milyen nehéz visszatérni a korábbi életünkhöz, miután ilyesmi történt az emberrel. Még mindig gyakran eltűnődöm, képes leszek-e valaha is visszatérni Londonba – vagy egyáltalán akarok-e visszatérni.

– Akkor most, hogy mindnyájan megosztottuk egymással a kedvenc karácsonyi könyvünket, beszélhetünk a partiról? – tette fel a kérdést Bella, és újból teletöltötte a pezsgőspoharakat. – Nagyon rejtélyes vagy.

– Hát jó – mondtam, és felemeltem a poharamat. – Arra gondoltam, hogy az idén csinálhatnánk kicsit mást is, és ne csak a szokásos italok és rágcsálnivalók legyenek, meg az ácsorgós koktélparti, amit az utóbbi három karácsonykor rendeztünk. – Az én ötletem volt annak idején, hogy tartsunk egy kis összejövetelt, miután karácsonykor bezártuk a boltot. Akkor vezettem be ezt, amikor visszatértem Yorkba, és lassan átvettem anyától a könyvesbolt vezetését, de soha nem lett belőle formális rendezvény. Csak megittunk valamit egy-két helybeli szerzővel, a törzsvevőkkel és a terjesztőkkel. – Arra gondoltam, hogy az idén rendezhetnénk egy régensség korabeli tematikájú karácsonyi partit – jelentettem be a csoportnak.

– Engem nagyon érdekel a dolog – mondta Trixie előbbre hajolva, és pirosra rúzsozott ajka széles mosolyra húzódott. – Folytasd!

– Játszhatnánk tizenkilencedik századi társasjátékokat, lehetnének korabeli ételek, és… – Egy pillanatig haboztam, tudván, hogy a következő bejelentés nem lesz mindenkinek ínyére. – …öltözhetnénk régensség korabeli ruhákba. Végül is még megvannak a jelmezek a bathi kirándulásból.

Bella felnyögött.

– Én támogattalak egészen addig, amíg fel nem vetetted a beöltözést. Tudjátok, hogy azt utálom. – Bellának a Jorvik Vikingmúzeumban a munkájából kifolyólag olykor korhű öltözéket is kellett viselnie. Nem volt túl lelkes a bathi utazással kapcsolatban, de azért végül velünk jött, úgyhogy biztos voltam benne: rá tudjuk venni, hogy most is csatlakozzon.

– A beöltözés nem kötelező – nyugtatta meg anya. – Végül is nem várhatjuk el mindenkitől, hogy legyen ilyesféle öltözéke úgy, hogy már csak egy hónap van hátra a partiig.

– Szerintem szép lenne, ha mindnyájan beöltöznénk, Bella – vélekedett Dot. – Főleg így, hogy már egyébként is megvannak a ruháink. Mutassunk példát!

– Viszont csak nők vagyunk – vágott közbe Missy. – Jobb lenne, ha jelen lenne pár régensség korabeli úriember is szűk térdnadrágban, nem? – Buján felvonta tökéletes szemöldökét.

– Hát, kezdhetjük azzal, hogy megkérem Colint, öltözzön be – javasoltam, és próbáltam nem elnevetni magam. Colin egy egyetemista srác volt, aki részmunkaidőben dolgozott a könyvesboltban, és bár nagyon kedves fiú volt, magam sem tudtam, hogy Missy pont rá gondolt-e.

Missy fintorgott.

– Hmmm, én olyasvalakiben reménykedem, akinek izmosabbak a combjai. De különben benne vagyok. Csak mondd meg, mit kell tennem. Alig várom, hogy megint felvehessem azt a ruhát! – Missynek különösen jól állt a régies öltözék, teletetovált karja és a csillogó kövekkel kirakott, zöld keretes szemüvege csak még hangsúlyosabbá tették a megjelenését. De hát Missy is azok közé tartozik, akik egy krumpliszsákban is pompásan festenének.

– Szerintem csodás ötlet! – lelkendezett Trixie. – De sok munka lesz, hogy mindent jól megszervezzünk, és már alig van időnk.  – Észrevettem, hogy már el is kezdett írogatni egy listát a jegyzetfüzetébe. – Ennek mennie kell – bökött a tollával a karácsonyfára, amit egész Yorkon átvonszoltam aznap reggel, és a délután nagy részét a feldíszítésével töltöttem.

– Micsoda? Miért? – kérdeztem.

– Mert a régensség korban nem volt szokás feldíszített karácsonyfát tartani otthon. Csak örökzöld ágakat gyűjtöttek szenteste, természetesen magyalt, borostyánt meg fagyöngyöt, és feldíszítették vele a kandallópárkányt, amint bizonyára tudjátok a történelmi regényekből.

– Nem lehetne mindkettő? – kérdezte anya.

– Leszedhetjük szenteste, a parti előtt – javasolta Trixie.

– Legyen mindkettő – mondtam. Én cipeltem a fát a városon át, és maradni is fog vízkeresztig, vagy amíg le nem hullik az összes tűlevele… amelyik hamarabb bekövetkezik. – A karácsonyfa marad, és hozunk örökzöld ágakat is. Megkérhetünk minden vendéget, hogy hozzon magával egy csokor magyalt vagy valamit.

– Rendben – bólintott Trixie, és feljegyzett valamit. – Említetted a társasjátékokat…

– Legyen Snapdragon! – vágott közbe Bella.

– Bella, nem hiszem, hogy egy olyan játék, amiben égő brandyből kell mazsolaszemeket kikapkodni, jó ötlet lenne egy papírlapokkal teli boltban – jegyeztem meg.

Bella elkomorodott.

– Ó, igen! Erre nem is gondoltam. Akkor is, ez egy nagyon szórakoztató tizenkilencedik századi játék lehetett. – Nekem soha nem sikerült igazán megérteni a Snapdragon játékszabályait, azonkívül, hogy aszalt gyümölcsök és nyílt láng kellenek hozzá, de több, általam olvasott régensség korabeli karácsonyi regényben is említik.

– Ez volt az akkori szalontársasjáték – erősítette meg Trixie is. – De szerintem talán biztonságosabb lenne, ha maradnánk a kártyánál: whist, crib és huszonegy, mind aránylag könnyen megtanulható.

– Megtaníthatnál minket – javasolta anya. – Mi meg aznap este megtanítjuk a szabályokat a többieknek.

– És ügyelni kell rá, hogy csak gyufaszálakban vagy hasonlókban játsszanak az emberek – jegyeztem meg. – Nem lehet pénzben játszani, mert még bezáratnak miatta!

– Ó, és lehetne álarcosbál! – szólt közbe Bella. – Arra szívesen beöltöznék.

– De hát mind ismerjük egymást – jegyezte meg Dot. – Mindig ugyanazok jönnek el karácsonykor, úgyhogy nem kéne nagy zseninek lenni, hogy kitaláld, ki kicsoda.

– Különben is, nagyrészt nők lesznek a részvevők – mutatott rá ismét Missy. – Úgyhogy nincs sok esély egy gyors menetre a könyvespolcok mögött egy álarcos idegennel, ugyebár.

– Colin még mindig ott van – nevetett Dot.

Felemelt kézzel tiltakoztam.

– Szó sem lehet semmiféle hetyegésről a könyvesboltban! De tánc és móka lenne. Ismersz régensség korabeli táncokat, amit meg tudnál tanítani nekünk, Trixie?

– A francia négyest elég könnyű megtanulni…

– Újból megjegyezném, hogy csak nők lesznek – vágott közbe Missy.

– Hát akkor kénytelenek leszünk egymással táncolni – mondtam, és kezdtem úgy érezni, hogy a régensség tematikájú este nem is olyan népszerű a Megrögzött Romantikusok körében, mint ahogy reméltem. – Lehet, hogy mégsem volt olyan jó ötlet ez az egész. Visszatérhetünk ahhoz, amit általában szoktunk csinálni, ha nektek az jobb.

– Neeem! – harsant fel kórusban a válasz.

– Csodás az ötlet – mondta Bella, és megszorította a karomat. – Sajnálom, hogy nyavalyogtam a beöltözés miatt.

Elmosolyodtam.

– És milyen ételek legyenek? – tettem fel a kérdést. – Milyen étkeket szolgáltak fel egy régens kori karácsonyon?

– Hát, feltételezem, nem akartok libasültet és borjúfejlevest – mondta Trixie mosolyogva.

– Öööö, nem, én inkább szendvicsfalatkákra gondoltam. – Voltak szendvicsfalatkák a régensség korában? Fogalmam sem volt. Igazából nem gondoltam végig olyan alaposan ezt az egészet, mint ahogy kellett volna.

– A tizenkilencedik századi bálokon csak addig tartottak szünetet, amíg leültek vacsorázni – magyarázta Trixie. – De mi vehetjük ennek a huszonegyedik századi változatát: hidegtálak, savanyúság, mini Yorkshire-puding, aprósütemények, ilyesmi.

Miután még egy darabig elcsevegtünk a korabeli ételekről (és egyeseket kissé undorítónak találtunk, mint például az egész nyúlból készült nyúlragut vagy a fehér levest), mindenki beleegyezett, hogy hazatérjünk, utánanézzünk mindennek. A jövő héten megvitatjuk az ötleteket.

– Én hozok kártyát – ajánlkozott Trixie. – Átveszünk pár játékot. És ha akarod, Megan, hozhatok valami zenét is, és táncolhatunk.

– Az csodás lenne! – Láttam, hogy Trixie újabb tételeket jegyez fel a hosszú listára. – Biztos vagy benne, hogy nem gond? – kérdeztem.

Trixie elmosolyodott. – Ne butáskodj, drágám! Imádom az ilyesmit, örülök, hogy segíthetek. De most mennem kell. – Azzal az óriási fekete kézitáskájába süllyesztette a füzetet. – Meg kell néznem, hogy van Stan.

Bella és Missy váltottak egy pillantást.

– Stan? – kérdezte Bella.

– A legújabb szerelmem, drágám. Ha még karácsonykor is meglesz, meglátom, hogy hajlandó-e szűk térdnadrágot felvenni. Szerintem elragadóan festene benne. Kicsit Brandon ezredesre emlékeztet.

3

Ezen az estén mindenki hangos kacagás közepette távozott a könyvesboltból, azon szórakoztak, hogy Trixie-nek megint új lovagja van.

– Kíváncsi vagyok, ez mennyi ideig fog tartani – jegyezte meg Bella.

– Kíváncsi vagyok, mennyivel fiatalabb nála – tette hozzá Missy.

– Ugyan, hagyjátok már! – mondta Dot, és kiterelgette őket az ajtón. – Szálljatok le Trixie-ről! – Azzal elköszöntek egymástól, és már ott sem voltak.

– Te menj csak fel, anya – mondtam, miután becsuktam utánuk az ajtót. – Én majd rendet rakok idelent.

– Biztos? – kérdezte, és láttam, hogy kis aggodalom felhőzi a homlokát.

Elmosolyodtam.

– Jól vagyok, anya, komolyan. – És azt hiszem, tényleg így is volt. Legalábbis sokkal közelebb álltam ahhoz, hogy jól érezzem magam, mint hosszú ideje bármikor. Azt szerettem volna, ha az anyám nem aggódik tovább miattam; azt akartam, hogy ne kelljen hallanom az aggodalmat az apám hangjában, ahányszor felhív. Tisztában voltam vele, miért aggódnak. Tudtam, milyen rémes állapotba kerültem Joe halála után. Anya és én mindig közel álltunk egymáshoz, úgyhogy érthető volt, hogy aggódik. De az utóbbi időben az aggodalmuk már kezdett nyomasztóan hatni rám, és ezt jó jelnek tekintettem. Újabb lépés előre, mintha lassan végre sikerülne kiszabadulnom a gyász mindent beburkoló ködéből, amiben oly sokáig éltem.

Hallgattam az anyám lépteinek koppanását a lépcsőn, ahogy felsétált a bolt fölötti lakásba, és egy percre leültem a kivilágított karácsonyfa alá. Elgondolkodtam, milyen sokat változott az életem az utóbbi három évben. Még mindig szörnyen hiányzott Joe, és voltak időszakok, amikor a bűntudat és az üresség érzete teljesen eluralkodott rajtam, de egyre gyakoribbak lettek azok a napok, amikor nem gondoltam rá, és nem éreztem üresnek, magányosnak magam.

Amikor anya azt javasolta, hogy költözzek vissza Yorkba, egy darabig aggasztott, hogy itt éppúgy fájdalmas emlékek vennének körül, mint Londonban. De itt valahogy mások voltak az emlékek, távolabbiak, kevésbé közvetlenek, és azon kaptam magam, hogy képes vagyok a Joe-val Yorkban töltött időkre szelídebb módon gondolni, amitől minden reggel, ébredéskor nem éreztem úgy, mintha gyomorszájon vágnának.

Különben is, a könyvesboltnak szüksége volt rám, vagy legalábbis arra, hogy valaki egy kis szerető törődést szenteljen neki.

– Nem is tudom, mi történt… – mondta az anyám, amikor még csak pár hete voltam itt, és kezdtem felmérni a könyvesbolt állapotát, sőt, ami még fontosabb, a könyvelését. – Tudtam, hogy valamit kezdeni kéne a bolttal, de valahogy kicsúsztam az időből.

Én azonban tisztában voltam vele, hogy nem az idővel van a probléma. Amikor apa itthagyott minket, hogy nagyszabásúbb életet éljen Londonban, nemcsak a feleségét és a lányát hagyta cserben, hanem a szüleitől örökölt könyvesboltot is. Gyerekkoromban anya soha nem foglalkozott sokat a bolttal, a dolgozószobájában töltötte az idejét, úgyhogy amikor apa elment, fogalma sem volt arról, hogy kell az üzletet vezetni, és gondoskodni róla, hogy legyen tető a fejünk fölött.

Én tinédzserkorom óta részmunkaidőben dolgoztam a boltban, úgyhogy ki tudtam segíteni anyát, és Fred Bishoppal együtt – ő apa barátja volt, és évek óta itt dolgozott – valahogy életben tartottuk a helyet. Amikor eljött az ideje, hogy eldöntsem, melyik egyetemre menjek, én a yorkit választottam, hogy a közelben maradhassak, és a hétvégeken továbbra is ki tudjak segíteni a boltban. Aztán amikor Joe-val Londonba költöztünk, ugyan hetente többször is beszéltem anyával telefonon, de életemben először már nem gondoltam minden áldott nap a könyvesboltra, és nem is sejtettem, hogy azóta mennyit csúszott lefelé a lejtőn.

Amikor visszaköltöztem Londonból, az első tennivaló, amit tervbe vettem, az volt, hogy az egész helyet kicsinosítom. Volt pénzem a bankban a lakásunk eladásából, és anya tiltakozása ellenére egy részét arra fordítottam, hogy alaposan átalakíttassam a boltot. Felcsiszoltattam a parkettát, fehérre festettem a falakat, zsályazöldre a pultokat és a könyvespolcokat, rajtuk pávakék díszítésekkel, és kialakítottam egy kis olvasósarkot néhány fotellel, hogy a vásárlók le is ülhessenek. A kinti üzletfrontot is átfestettem, hasonló színekkel, és megkértem egy helyi grafikust, hogy tervezzen új cégtáblát.

A szomszédságunkban több bolt is sorakozott a kis yorki sétálóutcában, a székesegyház közelében. Elég sok vásárló került ki az erre sétálók közül, de kívülről minél szebbnek tűnik a bolt, annál több vevőt vonzunk be. A poros antikvár könyveket, amelyek szinte mindig uralták a bolt egészét, külön részlegbe helyeztem át, az üzlet többi részét pedig további szekciókra osztottam fel – klasszikusok, krimi, dokumentumirodalom, horror, sci-fi, fantasy, és a kedvencem, a legkeresettebb kategória, aminek a leginkább gondját viseltem, és amit a leggyakrabban porolgattam: a romantikus regények.

Miután mindennel végeztem, rájöttem, hogy tulajdonképpen milyen tágas is a bolt. Korábban annyira tele volt zsúfolva a régi könyvekkel és a terebélyes könyvespolcokkal, hogy el is felejtettem: akár arra is lenne helyünk, hogy könyvekkel kapcsolatos rendezvényeket tartsunk. Elhatároztam, hogy közösségi hellyé teszem a boltot – így indult útjára a könyvklub, így kezdődtek a könyvbemutatók –, az utóbbiakat általában a bolt hátsó részében tartottuk, és igyekeztünk mindig az író kívánságainak megfelelő formában megrendezni.

Aztán nekiláttam keresni egy könyvelőt.

– Szükségünk lesz egy jó rendelési és készlet-nyilvántartási rendszerre is – mondtam, amikor Missy-vagyis-Artemis eljött az állásinterjúra. – Elég nagy új árukészletet fogok rendelni a következő pár hónapban, és gondoskodnom kell róla, hogy rendesen legyen katalogizálva.

– Nem probléma – vágta rá Missy, és rögtön felvázolt különféle rendszereket, amiket alkalmazhatnánk. – Ez az egyik kedvencem. – Elmosolyodott, aztán böngészgetni kezdte a romantikus regények polcait, és megismertette velem a „sport- témájú romantikus regény” fogalmát, miután rövid, de szenvedélyes vitát folytattunk arról, hogy a Meggyőző érvek jobb könyv-e, mint a Büszkeség és balítélet – abban a pillanatban egy új barátság is született.

A bolt immár a felismerhetetlenségig átalakult ahhoz képest, hogy milyen volt, amikor visszaköltöztem Yorkba. Ahogy most végignéztem a villogó karácsonyi fényeken, melegség és büszkeség öntött el, betöltve az űrt, amit Joe-ra gondolva éreztem minden egyes alkalommal. Az életem soha nem lesz olyan, mint régen – bármit is gondolnak a Megrögzött Romantikusok Könyvklubjának hölgytagjai, tudtam, hogy soha többé nem fogok találkozni senkivel, aki olyan, mint ő. De megadatott nekem a második legjobb dolog: a barátság és a könyvek.

Hirtelen valami kizökkentett a gondolataimból: hangosan, dühösen dörömbölni kezdtek a bolt ajtaján. Felálltam, hogy megnézzem, ki lehet az ilyen késő este. Nagyon sötét volt az ajtó előtt, és beletelt pár pillanatba, mire felismertem a küszöbön álló, árnyékba burkolózó alakot. Minden karácsonyi jóindulatom azonnal elszállt, és már a férfi látványától is felborzolódtak a pihék a tarkómon.

– Maga meg mi a csudát akar? – kérdeztem, és kitártam az ajtót. Az udvariatlan fickó volt az élelmiszerboltból.

– Ön Megan Taylor? – kérdezte, mindenféle üdvözlés vagy magyarázat nélkül.

– Igen, én vagyok.

A férfi arca meglepődöttségről árulkodott; mintha akkor jött volna rá, hogy már találkoztunk.

– Ön Megan Taylor? – kérdezte újból, és próbálta visszanyerni a nyugalmát.

– Igen, és a könyvesbolt órákkal ezelőtt bezárt. Hacsak nem valami élet-halál kérdésről van szó, akkor megkérhetem, hogy holnap jöjjön vissza?

– Szeretném megnézni, milyen a bolt belülről – felelte a férfi nyugodtan, mintha az égvilágon semmi kivetnivaló nem lenne abban, hogy egy idegen este tíz óra tájban megpróbál bejutni az üzletbe.

– Miért? – kérdeztem. Be kellett volna csapnom az orra előtt az ajtót, de a kíváncsiság némiképp enyhített a dühömön. – Ki maga? És miért zaklat mindenhol?

– Xander Stone vagyok – mutatkozott be a férfi.

Éreztem, hogy görcsbe rándul a gyomrom. Elfordítottam a tekintetem. Hát persze! Ki más lehetne?, gondoltam.

– Nézze el a felfordulást – mondtam, amikor Mr. Stone belépett az ajtón, bár nem is igazán értettem, miért érzem szükségét, hogy a világ legudvariatlanabb emberének a bolt állapota miatt mentegetőzzem. – Csütörtök esténként könyvklubot szoktunk tartani. – Úgy döntöttem, nem küldöm el a férfit. Végül is szerettem volna, ha nálunk tartja a könyvbemutatóját, és megígértem Philomenának, hogy bármikor eljöhet körülnézni. Persze arra számítottam, hogy ez nyitvatartási időben fog megtörténni.

Xander vetett egy pillantást az üres pezsgőspoharakra, és a kezét a zsebébe mélyesztve vállat vont, aztán elkezdett körbejárkálni a boltban. Én csak figyeltem, és nem igazán tudtam, mit mondhatnék. Feltételeztem, erről beszélt Philomena Bloom, amikor azt mondta, hogy szereti felmérni a terepet.

– Elég zsúfolt ez a hely – jegyezte meg kis idő múlva. – Ezt odébb tehetnénk? – intett ingerülten a karácsonyfára, aztán megint zsebre dugta a kezét.

– Nem – feleltem. – Ahogy elmondtam Ms. Bloomnak, amikor lefoglalta a helyet, karácsony előtt vagyunk egy hónappal, ez az év legsűrűbb időszaka, és a bolt a karácsony témájára fókuszál. Ő azt mondta, ön nem bánja.

– Tényleg? – Xander háttal állt nekem, és a polcokat nézegette. – Úgy látom, jó sok romantikus regényt árulnak. – Úgy ejtette ki a „romantikus regény” kifejezést, mintha csak azt mondta volna: „idehányt a macska”.

Lehet, hogy ő Xander Stone, de én a magam részéről továbbra is úgy véltem, hogy a legudvariatlanabb ember, akivel valaha is találkoztam, és nem tudtam megállni, hogy ne keljek azonnal a szeretett romantikus regényeim védelmére.

– Ez az egyik legnépszerűbb és legjobban eladható műfaj – közöltem, és igyekeztem nem annyira udvariatlanul beszélni, ahogyan ő. Az igazság az, hogy a könyvesbolt eredménye ebben az évben alig lett nullszaldós, és kétségbeesetten reménykedtem benne, hogy karácsonykor sikerül fordítani ezen. Ha udvariatlan vagyok Xander Stone-hoz, lehet, hogy faképnél hagy, és vissza se jön, márpedig nekem nagy szükségem volt erre a könyvbemutatóra, hogy becsábítsam a vásárlókat, és esélyünk legyen a talpon maradásra.

– Ó, ezt annyiszor hallottam már! – felelte bosszúsan Xander. Olyan közel állt hozzám, hogy kicsit hátra kellett hajtanom a fejem, hogy a szemébe tudjak nézni. A szívem furcsán nagyot dobbant. A homlokába hulló, sötét hajával és a nagy barna szemével tényleg nagyon jóképű volt, ez már az élelmiszerboltban is feltűnt. Így életben még jobban festett, mint ahogy a könyvborítók hátulján lévő fotók sejtették, és meglepett, hogy a korábbi találkozásunkkor nem ismertem fel rögtön. Gondolom, nem számítottam rá, hogy egy boltban futhatok össze Xander Stone-nal.

– Mit hallott már annyiszor? – érdeklődtem.

– Azt, hogy a romantikus regények tartják életben a könyvkiadást, és ezek teszik lehetővé, hogy a kiadók a magamfajta írók könyveivel is vállalhatják a kockázatot. De ezek olyan… – Elhallgatott, és türelmetlenül intett a polcok felé, mintha a megfelelő szót keresné. – Közhelygyűjtemények! – bökte ki diadalmasan. – Egy fiú találkozik egy lánnyal, a lány vagy utálja, vagy talál valami nevetséges okot, hogy miért nem lehetnek egymáséi, végül úgyis összejönnek, aztán a százötvenedik oldal táján megható ágyjelent következik, amit valami nevetséges félreértés követ a kétszázhuszonötödik oldalon, aztán mégis sikerül kihozni belőle azt, hogy boldogan éltek, amíg meg nem haltak, akármilyen undok dolgokat is követtek el egymás ellen.

– De az ilyen happy end fontos – makacskodtam. – Ha az olvasó belekezd egy romantikus regénybe, akkor eleve tudja, hogy létezik a boldog befejezés. Nem kell aggódnia, hogy mi fog történni, egyszerűen csak belemerülhet abba, miként történnek a dolgok, mert úgyis tudja, mi lesz a vége. Néha, amikor lesújt ránk az élet, az ilyesmi igenis fontos lehet.

– Ez színtiszta eszképizmus – felelte Xander metsző hangon, mintha az, ha valaki olykor-olykor el akar menekülni a való élet elől, rossz dolog lenne.

– Úgy látom, ahhoz képest, hogy állítólag utálja a romantikus regényeket, elég sokat tud róluk.

Öntelt félmosolyra húzta a száját, és megvonta a vállát.

– Ugyan, mikor mondtam, hogy utálom őket? Különben is, én mindig úgy gondoltam, hogy a krimik tartják fenn a könyvkiadást.

Xander megint hátat fordított nekem, és tovább nézelődött a boltban. Odament a pulthoz, és kezébe vett ezt-azt az ajándéktárgyak – könyvjelzők, illatgyertyák, bögrék – közül. Ahányszor felvett valamit, és visszatette, összedörzsölgette az ujjait, mintha valami piszkosat érintett volna.

– Ez elég elitista felfogás, nem gondolja? – jegyeztem meg, miközben próbáltam odébb kalauzolni az ajándéktárgyaktól a bolt középső része felé, nehogy összetörjön nekem egy bögrét.

– Mi elitista? – kérdezte, és úgy nézett rám, mintha hirtelen nem tudná, ki vagyok, vagy hogy mit keres ebben a boltban. Részeg lenne? Azért állított be ilyen későn? Próbáltam lopva kiszimatolni a leheletét.

– Elitista, ha valaki ilyen sznob módon áll a könyvekhez – mondtam. – Csak mert valaki szeret romantikus regényeket vagy krimiket olvasni, az még nem jelenti azt, hogy nem szereti mondjuk Ovidiust, Shakespeare-t, Dickenst vagy McEwant – akik egyébként mind írtak a szerelemről is –, vagy akár a maga könyveit.

Xander a falnak támaszkodott, és bokánál keresztbe tette két hosszú lábát. Aztán elmosolyodott, most őszintén, nem volt gunyoros, se öntelt – és micsoda mosoly volt az! Még jobb, mint amire számítottam. Komor, arrogáns arca felderült, ha csak egy pillanatra is. Majdnem beleborzongtam, de csak majdnem.

– Na és mi a helyzet magával, Ms. Taylor? Olvasta valamelyik könyvemet?

– Az elsőt olvastam – feleltem, és elfordultam. A mosolya meglehetősen lefegyverző volt.

– És mit gondolt róla?

– Kitűnőnek tartottam, nyilván – feleltem. Nem fogok hazudni neki, bár úgy tűnt, ettől még önelégültebb lett a mosolya. A Boksz az egyik legnagyobb posztmodern regény, amit olvastam – Paul Auster és Jennifer Egan könyvei mellett van a helye. Nem gondoltam volna, hogy nekem való mű lesz, mivel egy olyan fiatalemberről szól, aki a kelet-londoni bokszklubok világában nő fel. Állítólag félig-meddig önéletrajzi ihletésű a regény, de magam is meglepődtem, mennyire tetszett. – Csodálatos könyv – folytattam, remélve, hogy nem viszem túlzásba a lelkesedést. – De csak azért, mert ezt írta, még nincs joga sznob módon viszonyulni más műfajokhoz. Az olvasás teljesen szubjektív dolog, és a legtöbben mindenféle könyvet olvasnak. A műfajjal kapcsolatos sznobság ugyanolyan, mint amikor valaki azt állítja, hogy az e-könyvek olvasása vagy a hangoskönyvek hallgatása nem nyújtja az olvasás élményét. Ami nevetséges lenne. – Elhallgattam, mert rájöttem, hogy máris többet mondtam, mint amennyit szándékomban állt, és hogy Xander még mindig mosolyogva néz.

– Nem gondoltam volna, hogy egy könyvesboltos lesz a digitális könyvek szószólója – jegyezte meg.

– Fontos, hogy annyi embert vonjunk be az olvasásba, amennyit csak lehet. Az e-könyvek és a hangoskönyvek sokkal szélesebb körben tették elérhetővé az irodalmat. – Hirtelen Joe anyukája jutott eszembe, akinek sokat romlott a látása. Szégyellt nagybetűs kiadásokat kölcsönözni a könyvtárból, úgyhogy Joe vett neki egy e-könyv-olvasót, és megmutatta, hogyan lehet beállítani a betűméretet. Mikor is beszéltem utoljára Joe szüleivel…? Gyakrabban kellene felhívnom őket.

– Mindegy is – folytatta Xander, és türelmetlenül integetett az orrom előtt, hogy magára vonja a figyelmemet. – Ez egy könyvbemutató. Hol fogjuk megrendezni a sok limlom között? – Feltételeztem, limlomon a karácsonyi dekorációt értette, mert amióta visszatértem, nagy gondot fordítottam arra, hogy a bolt tágas és levegős legyen. Látnia kellett volna, hogyan festett, amikor még anya irányította.

Elfojtottam egy ásítást.

– Esetleg vissza tudna jönni máskor, hogy ezt megbeszéljük? – kérdeztem. Fáradt voltam, és szerettem volna megint egyedül maradni a karácsonyi fényekkel meg az emlékeimmel, pont úgy, mint azelőtt, hogy Xander Stone hívatlanul bemasírozott a boltba. – Mondjuk nyitvatartási időben.

Láttam, hogy Xander habozik, a másodperc töredékéig elbizonytalanodik, mintha hirtelen rájött volna, hogy mennyire udvariatlan volt így beállítani és követelőzni este tízkor. Megdörzsölte az arcát, és megint elfordult.

– Jól van – mondta végül. – Reggel visszajövök.