C. R. Jane

THE PUCKING

WRONG NUMBER
MR. TÉVES SZÁM

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

EPILÓGUS

2. EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

S-nek.

Az egyetlen ember, akinek a szeretetére

valaha is szükségem volt… az te voltál.

„Miért hívják a korongot korongnak? Mert a mocskos kis rohadék már foglalt volt.”

– Martin Brodeur

PROLÓGUS

MONROE

– Monroe. Én csinos kislányom… – zagyválja a mama a kanapéról. A plafont bámulja, és bár a nevemet mondja, tudom, hogy nem hozzám beszél. Vagy legalábbis nem ahhoz a verziómhoz, aki most itt áll, és a hányásfoltot vakarja le, amit az ajtón hagyott. A múltbéli énemhez beszél, vagy ahová az agya viszi, amikor éppen be van tépve.

Kopognak az ajtón, és én rémülten pillantok oda, rettegés kavarja fel a gyomromat. Mert tudom, hogy ki az. Az egyik „ügyfele”, ahogy anya hívja őket.

Az ajtó kinyílik anélkül, hogy egyikünk is megszólalna. Nem vagyok benne biztos, hogy a mama egyáltalán meghallotta a kopogást. Egy izzadt, sápadt arcú férfi lép be, akit már láttam egyszer vagy kétszer. Az arcán nagy vörös foltok, és a hasa kilóg a farmerjából. Mint egy perverz Mikulás. Nem mintha már hinnék abban a fickóban. Hozzánk biztosan nem jött el soha.

A férfi szeme csillog, miközben rám mered, de aztán a mama furcsán felnyög, és a férfi figyelme rá irányul.

– Roxanne – mondja a férfi éneklő hangon, miközben felé veszi az irányt.

Szeretnék mondani valamit. Bármit. Mondd meg neki, hogy a mama nincs társaságra alkalmas állapotban, de tudom, hogy semmi értelme. Különben is, mama később dühös lenne rám, ha lemaradna a pénzről, amire szüksége van az adagjához.

Kilépek a szobából, és bezárom magamat az egyetlen hálószobánkba. A mama és én osztozunk a szobán, de legtöbbször nem jut tovább a kanapénál.

Felhangzanak az undorító zajok, amelyeket már megtanultam utálni, ezért bekapcsolom a rádiót, hogy megpróbáljam elnyomni őket. Nyugtalan álomba zuhanok, és álmaimat egy egészséges anya képe kísérti, aki többet törődik velem, mint azzal, hogy elmeneküljön az általa teremtett életből.

Hirtelen felriadok, pánik homályosítja el a szoba széleit, amíg meg nem győzöm magam, hogy minden rendben van.

Kivéve, hogy nem úgy tűnik, hogy minden rendben van. Csend van. Túlságosan is nagy csend.

Az ajtó felé osonok, rászorítom a fülemet, hátha meghallok valamit.

De semmi.

Lassan kinyitom az ajtót, és kikukucskálok a szobába. Sem a férfinak, sem anyámnak semmi nyoma. Azt gondolva, hogy tiszta a terep, elindulok kifelé a szobámból, és hirtelen megállok, amikor meglátom anyámat a földön a bejárati ajtó mellett, egy csomó zöld folyadékkal az arca mellett.

Sóhajtok, és az előttem álló takarításra gondolok. Már megint. Utálom ezeket az embereket. Minden alkalommal, amikor idejönnek, elvesznek belőle egy darabot, és nem hagynak itt semmit. Mindig így van, miután végeztek vele.

Amikor odasétálok egy ronggyal és egy vödörrel, látom, hogy a mama reszket, és könnyek csorognak az arcán. Olyan ijesztően szürke a színe, amilyet még soha nem láttam.

– Mama… – suttogom, és lenyúlok, hogy megérintsem az arcát, de csak azért, hogy összeránduljak a bőrének hideg érintésétől. A szeme hirtelen kinyílik, amitől felugrok. Még a szokásosnál is véreresebb. Csontos kezével a pólómba markol, és kétségbeesetten közelebb húz magához. Az ajka zúzódásos és véres. Az a rohadék biztosan durva volt vele.

– Ne hagyd, ho ellabojják a zíved. – A szavai az érthetetlenség határáig összemosódnak.

– Mama? – kérdezem aggodalommal a hangomban.

– Ne… hagyd, hogy egy férfi… elrabolja a szívedet – nyögi ki. – Ne hagyd, hogy… – A szavai elenyésznek, és a mellkasa egy nagy levegővétellel megemelkedik… majd teljesen mozdulatlanná válik.

– Mama! – nyüszítek, és újra meg újra megrázom őt.ű

De soha többé nem szól egyetlen szót sem. Egyszerűen elment, mint egy sötét szobában kialudt láng.

Én pedig egyedül vagyok, és az utolsó szavai örökké a fülemben csengenek.

1. FEJEZET

MONROE

Az ágyam szélén ültem, és az ablakon keresztül bámultam a sötét, látszólag csillagtalan égboltot. A szabadság olyan közeli volt, hogy már éreztem az ízét.

18.

Mintha egész életemben erre a pillanatra vártam volna. Erre a különleges születésnapra. A gondolat, hogy végre elhagyhatom ezt a helyet, és végre elkezdhetem az életemet a saját feltételeim szerint… segített átvészelni minden egyes napot.

Amikor elmentem, tudtam, hogy nehéz lesz. Csak az iskola utáni boltos melóból származó hangyányi megtakarításomból kezdhettem el az életemet. De bármit megtettem volna, hogy legyen belőlem valami.

Valami több, mint az üres burok, amit anyám aznap rám hagyott.

Tízéves korom óta nevelőszülőknél voltam, egy nappal az után a végzetes éjszaka után, amikor elvesztettem őt. Mindenki kisbabát akart örökbe fogadni, én pedig már nem voltam az. Eddig már mintha száz különböző helyen jártam volna, de a jelenlegi helyemen sikerült a legtovább megmaradnom.

Sajnos.

A nevelőszüleim, Mr. és Mrs. Detweiler és a fiuk, Ripley, először kedves embereknek tűntek, de idővel megváltoztak a dolgok. Ők megváltoztak.

Mrs. Detweiler, Marie, úgy tekintett rám, mint egy bejárónőre. Szíves örömest segítettem a ház körül, de amikor minden étkezés után egy emberként felálltak, és mindent ott hagytak, hogy takarítsak és mosogassak el – ahogy minden más ház körüli munkát is én végeztem –, az már túl sok volt.

Egy szép napon, remélhetőleg a közeljövőben, soha többé nem fogom másnak a vécéjét takarítani.

És bár meg tudtam volna birkózni a kétkezi munkával még egy hónapig, Mr. Detweiler, Todd időközben komoly problémává vált. A viselkedése egyre ijesztőbb lett, a vágyakozó pillantásoktól és a rajtam felejtett tekintetektől hányingerem volt. Bármit mondott nekem, az mögöttes jelentéssel bírt… célozgatás volt. Egyre többet beszélt a születésnapomról, mintha csak emlékeztetni akart volna rá, méghozzá egészen más okokból, mint a szabadság ígérete, amit számomra jelentett. Nem vagyok benne biztos, hogy bármelyiküknek is eszébe jutott volna, hogy másnap már szabadon elmehetek. A születésnapom és az érettségim ugyanarra a hétre esett. Tökéletes időzítés. Csak reméltem, hogy Todd képes lesz uralkodni magán, és elég sokáig nem mer hozzám nyúlni, hogy egyáltalán eljussunk addig. Sokan talán nem gondolnák, hogy egy érettségi valami különleges dolog, de számomra mindent jelentett.

Ripley rendben volt, azt hiszem. Inkább hasonlított egy krumplira, mint egy emberre, ami jobb volt, mint valamilyen más alternatíva. A szeme átugrott rajtam, amikor egy szobában tartózkodtunk, mintha nem is léteznék. És talán nem is léteztem számára. Amíg mindennap be volt vetve az ágya, és volt kaja az asztalon, és vécépapír, amivel kitörölhette a seggét, addig tett az egészre. Túlságosan el volt foglalva a videójátékokkal ahhoz, hogy törődjön a körülötte lévő világgal.

Az órára pillantottam. Délután 4:55 volt, ideje hozzálátni a vacsorához, mielőtt Mr. Detweiler hazaér a munkából. Felsóhajtottam, és szórakozottan megsimítottam a kifakult paplanomat, amit Mrs. Detweiler ki tudja, honnan hozott haza, és elindultam az előszobába, majd le a konyhába. A háromszobás kertes ház a város egy rendes részén állt. Szebb volt, mint a többi hely, ahol eddig laktam, de úgy tapasztaltam, hogy ez nem számított. A házban dobogó szívek sokkal nagyobb jelentőséggel bírtak, mint az, hogy mennyire szép vagy nem szép az épület.

Biztos vagyok benne, hogy tökéletesen boldog lehettem volna azon a nyomortanyán, ahol az életemet kezdtem anyámmal… ha ő más lett volna.

Élesen lefékeztem, és pánik járta át a belsőmet, amikor beléptem a konyhába, és megláttam Mr. Detweilert, amint a pultnak támaszkodik. Hogy nem vettem észre, amikor bejött a házba? Nem emlékeztem, hogy hallottam volna a garázsajtót kinyílni.

A kedvenc üveg sörét szorongatta, ami tulajdonképpen a legflancosabb dolog volt a konyhában, és sokkal többe került, mint bármelyik más kaja, amit megvettek. Todd Detweiler még mindig abban a bő öltönyben volt, amit a könyvelőirodában viselt, ahol dolgozott. Kopaszodó homlokának mérete vetekedett bármivel, amit korábban láttam, ezért az összes haját előrefésülte, és gondosan egy pontba formázta a homlokán, épp a vizenyős, kék szeme fölött.

Felvonta a szemöldökét, amiért még mindig nem mozdultam meg. De általában csak fél hétre ért haza, ami elég volt ahhoz, hogy az asztalra tegyem a vacsorát, és elbújjak, amíg végeznek vele.

– Hát, szióka, Monroe – mondta elnyújtva, és a nevem mocskosan hangzott a szájából.

Megfegyelmeztem az arcomat, megacéloztam a belsőmet, és magabiztos léptekkel elindultam a hűtő felé, mintha a jelenléte nem fegyverzett volna le.

– Helló – válaszoltam szívélyesen, és gyűlöltem az érzést, ahogy a tekintete végigsimít a bőrömön. Mintha valami kívánni való tárgy lennék, nem pedig egy ember.

Tudtam, hogy szép vagyok. Anyám fiatalkori változatának kiköpött mása voltam. De akárcsak neki, a külsőm nekem is csak átok volt, másra sem jó, csak hogy vonzza a seggfejeket, akiknek egyetlen célja az volt, hogy kihasználjanak és bántalmazzanak.

Benyúltam a hűtőbe, hogy kivegyem a tál csirkét, amit korábban tettem oda kiolvadni… amikor hirtelen ott volt mögöttem. Elég közel ahhoz, hogy hozzám érjen, ha megmozdulok.

– Szüksége van valamire? – kérdeztem, miközben próbáltam távol tartani a hangomtól a kezdődő hisztérikusságot. A keze a csípőmre simult, én pedig összeszorítottam a szememet, és átkoztam az univerzumot.

Közel hajolt hozzám, leheletének suttogását a bőrömön éreztem.

– Gondolkodtál rajta, ugye? – Todd lehelete sörtől bűzlött, és ez az a szag, ami miatt soha nem fogom megkóstoni, bármennyire is drága és finom állítólag.

– Nem tudom, miről beszél, uram. – Megragadtam a csirkét, és megpróbáltam felegyenesedni, azt remélve, hogy elhátrál tőlem. De csak annyit tett, hogy kiegyenesedett, így a testünk egymáshoz ért. Megpróbáltam arrébb húzódni, de megszorította a csípőmet. Keményen.

– Fel kell tennem a csirkét – mondtam szívélyesen, mintha nem haldokoltam volna csendben az érintésétől.

– A kis incselkedő – mormogta egy kis kuncogással. – Imádom, ahogy szeretsz játszani. Mennyivel jobb lesz, amikor abbahagyjuk. – Egy dudort éreztem növekedni és keményedni a hátam alsó részén, és elég erősen haraptam rá az ajkamra ahhoz, hogy a vér sós íze öntse el az ízlelőbimbóimat.

A kezem remegett, a víz ide-oda loccsant a tálban. Egy idióta is rájönne, miről beszél.

– Észrevetted, mennyire szeretek dolgokat gyűjteni? – kérdezte váratlanul, és végre elengedte a csípőmet, majd hátralépett.

Gyorsan a mosogatóhoz léptem, beletettem a tálat, és a zsemlemorzsáért nyúltam, ami a rántott csirkemellhez kellett.

– Észrevettem – válaszoltam végül, amikor tett egy lépést felém, miután nem válaszoltam elég gyorsan.

Hogy kerülhette volna el bárki figyelmét is? Todd sörösüvegeket gyűjtött… sörösüvegeket. A garázs mindkét falán különböző dobozok és üvegek sorakoztak a polcokon. Annyi volt belőlük, hogy alig lehetett látni a falat – nem is értem, hogy a gyermekvédelem miért nem foglalkozott azzal, hogy ennyi üres üveggel alkoholproblémái lehetnek. De Todd sosem aggódott emiatt. Mindennap legalább ötöt kitett a falra.

– Történetesen legszívesebben szüzeket gyűjtök.

Egy doboz tojást tartottam épp a kezemben, és leejtettem őket, teljesen ledöbbenve azon, hogy ezt kimondta. A héj és a tojássárgája mindent beterített.

Ebben a pillanatban Mrs. Detweiler libegett be, tekintete gyanakvóan cikázott a kettőnk között.

– Mi folyik itt? – kérdezte, és a tekintete megállt a padlót elborító összetört tojásokon.

Marie valaha csinos nő volt, de férjéhez hasonlóan a fiatalság fenntartására tett kísérlete szánalmas kudarcot vallott. Most éppen egy túlságosan szűk, virágmintás ruhát viselt, ami egy nyolcvanas évekbeli kanapéra emlékeztette. Minden hurkáját kiemelte, és erősen kisminkelt arcán finom izzadságréteg csillogott, valószínűleg az erőfeszítéstől, amit az okozott, hogy felállt a fotelből, és berohant ide. A haja mélyfekete színű volt, és bár igyekezett göndöríteni és szépen tartani, vékony és petyhüdt volt, és biztos vagyok benne, hogy csalódást okozott neki.

Általában nem figyelek az emberek külsejére; jól tudom, hogy megtévesztő lehet, de Todd és Marie Detweiler megjelenése túlságosan szembeötlő volt ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjam.

– Egy kis baleset, édesem – felelte Todd elnyújtva, miközben odament a feleségéhez, és egy olyan lélekölő csókba rántotta, amitől hánynom kellett, tekintve, hogy Marie-nak valószínűleg fogalma sem volt arról, hol járt az a száj korábban.

Kimentek a konyhából anélkül, hogy egy pillantást vetettek volna hátra, én pedig ott maradtam remegő szerencsétlenségként, miközben feltakarítottam a tojásokat, és megpróbáltam vacsorát készíteni.

Ha ez az interakció nem pecsételte volna meg az elhatározást, hogy nem opció kivárni a születésnapomat… a következő éjszaka megtette.

Az ágyban feküdtem, és álmatlanul forgolódtam, mint minden este. Amikor a gondolataid olyan zaklatottak, mint az enyémek, az alvás nem gyakori vendég, inkább egy olyan kétségbeesetten elérni vágyott képesség, amit soha nem fogsz sikeresen elsajátítani. Egyetlen éjszakám sem volt eddig, amikor ki tudtam volna pihenni magam, amikor a múlt árnyai ne kúsztak volna be a gondolataim közé.

Hajnali három óra volt, és már a feladás határán voltam, ha nem tudok hamarosan visszaaludni.

Könnyű léptek hangzottak fel az ajtóm előtti folyosón. Összehúztam a szemöldökömet, hiszen már régen mindenki lefeküdt. Úgy ismertem a szokásaikat, mintha már a sajátjaim lettek volna.

Jár valaki a házban? Valaki, aki nem ide tartozik?

A lépések megálltak az ajtóm előtt, és a hideg futkározott a hátamon.

– Hahó! – nyikkantottam halkan, és hülyének éreztem magam, amiért egyáltalán megszólaltam, amikor az ajtógomb megpróbált elfordulni, és beleakadt a zárba, ami szerencsére fel volt szerelve.

Úgy éreztem magam, mint egy horrorfilm leendő áldozata, amikor kicsusszantam az ágyból, és lekaptam a lámpámat az éjjeliszekrényről, felkészülve arra, hogy szükség esetén fegyverként használjam.

Az idegen a zárral babrált odakint, és az kattant egyet, jelezve, hogy kinyílt.

Hosszú szünet következett, miközben lélegzet-visszafojtva bámultam az ajtót, és vártam az elkerülhetetlent.

Az ajtó nyikorogva kinyílt, és egy – jól ismert – szőrös kéz jelent meg.

Mr. Detweileré.

Nem gondolkodtam, csak elkezdtem sikoltozni, mert tudtam, hogy ez az egyetlen esélyem, hogy eltűnjön a szobámból.

Fel kell ébresztenem a feleségét. Mivel a hálószobájuk a rögtön folyosó végén van, csak elég hangosnak kell lennem.

És valóban, egy másodperccel azután, hogy elkezdtem sikoltozni, az ajtó becsapódott, és távozó léptek zaját hallottam. Egy pillanattal később kivágódott Detweilerék hálószobájának ajtaja, majd később az én ajtóm is a falnak csattant, és Marie zaklatott alakja állt ott. A mellkasa fel-alá járt, nekinyomódott a két számmal kisebb neglizsének, amit viselt – és ami miatt a legszívesebben kiégettem volna a szememet –, és a tekintete őrülten rohant végig a szobán, majd végül megnyugodott rajtam, ahogy ott álltam a közepén, és egy lámpát szorítottam a mellkasomhoz.

Szederjes foltok lepték el a mellkasát és az arcát, miközben düh öntötte el a vonásait.

– Mi a fasz bajod van?

– Valaki megpróbált bejutni a szobámba. Valaki kinyitotta a zárat.

Nem mondtam, hogy a férje volt, mert az még több problémát okozott volna nekem.

Egy pillanattal később Todd jelent meg ásítást színlelve, egy pohár vízzel a kezében.

– Mi folyik itt? – kérdezte lazán. A tekintetünk összeakadt, és abban a pillanatban tudta, hogy tudom, ő volt az. A vonásai gúnyosak voltak, szinte cukkoltak, hogy mondjak valamit, mintha a felesége valaha is elhinne bármit, ami vele kapcsolatban kijön a számon.

– A lány azt mondja, hogy valaki betört a szobájába – szólalt meg Marie, majd egy pillanatra megállt, és a férjét kezdte el tanulmányozni. – Miért voltál fenn?

Sokatmondó volt, ahogy összeszorította a száját, ahogy elmélyült az arcszíne. Úgy látszik, Marie mégsem volt annyira tájékozatlan a férje igazi természetével kapcsolatban.

Nem mintha valaha bármit is tenne felőle.

– Éppen vízért mentem, amikor meghallottam Monroe visítását. De senki mást nem hallottam a házban. – A tekintete aggodalmat színlelt. – Biztos vagy benne, hogy nem csak rémálmod volt?

Egy hosszú, feszült pillanatig bámultam őt, mielőtt nagy levegőt vettem.

– Talán csak az volt – suttogtam végül, amivel hangos fújtatást váltottam ki Marie-ból.

– Szedd össze magad, te kis szaros! Szükségünk van az alvásra! – csattant fel, majd megpördült és távozott, és káromkodások ömlöttek ki a száján, miközben visszacsörtetett a szobájába.

Todd hátramaradt, szánalmas szája önelégült vigyorra görbült.

– Aludj jól, Monroe… – dorombolta, a szemében megfellebbezhetetlen ígérettel, hogy visszajön.

És hogy be fogja fejezni, amit elkezdett.

Amint becsukódott az ajtó, térdre estem, és zokogás rázta a testemet.

Soha nem éreztem magam ennyire egyedül.

Mindent tönkretett. Egy hónapra voltam az érettségitől, ő pedig épp most tépte ki a kezemből.

Ha Todd hozzám nyúlna, összetörne. És nem a testemről beszélek, hanem a lelkemről.

Anyám elhagyatott, tönkretett arcvonásainak képe suhant át a fejemen.

Ez nem lehet az én történetem. Nem lehet.

El kell mennem. Holnap. Nem volt más választásom.

Detweilerék egy Houston melletti kisvárosban éltek. Úgy döntöttem, hogy Dallas felé veszem az irányt, körülbelül négy órányira innen. Még sosem jártam ott, de a jegy ára nem túl rossz, a város pedig elég nagy. Pontosan erre volt szükségem, hogy a reményeim szerint eltűnjek. Detweilerék biztosan nem próbálnának meg ilyen messzire menni úgy, hogy már csak egy hónap állami támogatás volt hátra. Lefogadom, hogy nem is mondanák el senkinek, hogy eltűntem. Nagyon akarnák azt az utolsó csekket.

Távol tartottam magamtól a gondolatot, hogy mennyit érhet Toddnak a szüzességem. Remélhetőleg a „könnyű” az elvárásai közé tartozott, és amint eltűnök, elfelejt.

Elmentem a suliba, és a szívem egész nap fájt. Soha nem voltam az a fajta, aki szoros barátságokat köt – ha sosem tudod, hogy mikor állsz tovább, jobb, ha nem alakítasz ki szoros kapcsolatokat –, de azon kaptam magam, hogy bárcsak több időt tölthetnék azokkal, akiket itt megismertem. Sétáltam az ismerős folyosókon, és azon tűnődtem, vajon nehéz lett volna-e elbúcsúzni az érettségi után, vagy egyszerűen csak az álmom elvesztését éreztem.

A mama soha nem érettségizett le. Világos pillanataiban azonban, még kiskoromban is, néha mesélt nekem az álmairól. Arról, hogy felmegy arra a színpadra.

Csak fel kell sétálnom egy gimnázium színpadára, mondtam magamnak határozottan, és megígértem magamnak, hogy megszerzem az érettségit, és valóra váltom az álmot.

Iskola után elmentem a H.E.B. élelmiszerboltba, ahol dolgoztam, és még a szokásosnál is jobban igyekeztem, mivel a műszak utánra terveztem az eltűnésemet. Az időzítés nem is lehetett volna jobb, mert fizetésnap volt, és így még egy csekket zsebre tehettem, és magammal vihettem. Minden cent számít majd.

A műszakom után vettem egy kártyás telefont, mivel nem akartam magammal vinni a Detweiler-telómat. Ismerve őket, valószínűleg megpróbálták volna rávenni a rendőrséget, hogy hozzanak vissza, mondván, elloptam a tulajdonukat. Egy részem attól is félt egy kicsit, hogy le tudnak nyomozni vele. Tudtam, hogy nem egy kémthrillerben élek… de azért jobb félni, mint megijedni.

Miután hazaértem, összepakoltam egy kis táskát néhány ruhával, az új telefonommal és a félretett pénzzel. Aztán leültem az ágyamra, és aggodalommal telve kulcsoltam össze a kezemet.