A mű eredeti címe:

Ken Follett: The Armour of Light

Copyright © Ken Follett, 2023

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Rózsa Judit

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-613-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

I. rész A fonógép

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

II. rész A háziasszonyok lázadása

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

III. rész A szervezkedési

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

IV. rész A kötelesek

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

V. rész A világ háborúja

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

VI. rész Waterloo

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

VII. rész A béke

44. fejezet

45. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Ken Follett korábbi könyvei

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Ezt a könyvet a történészeknek ajánlom, akik sok ezren vannak világszerte. Némelyikük a könyvtárakban ülve, ősrégi kéziratok fölött gubbasztva igyekszik megfejteni holt nyelvek rejtélyes hieroglifáit. Mások romok között térdepelve, földet szitálva kutatnak elveszett civilizációk törmelékei után. De még náluk is többen vannak azok, akik végtelenül unalmas hivatalos iratokat olvasnak feledésbe merült politikai válságokról, fáradhatatlanul keresve az igazságot.

Nélkülük nem értenénk, honnan jöttünk. Akkor pedig még nehezebb lenne kitalálni, hogy merre tartunk.

Vessük el azért a sötétségnek cselekedeteit, és öltözzük fel a világosság fegyvereit!

Pál apostolnak a rómabeliekhez írt levele, 13:12{1}

I. rész
A fonógép

1792–1793

1. fejezet

Sal Clitheroe addig a napig egyszer sem hallotta sikoltani a férjét. Utána sem hallotta soha, legföljebb álmaiban.

Dél volt, mire eljutott a Patak-mezőre. Az eget beborító gyöngyszürke felhőn átszűrődő bágyadt fényből tudta az időt. A mező tulajdonképpen négy hold sár volt, amelynek egyik szélén sebes ér iramlott, a déli végén alacsony halom domborodott. Hideg, száraz idő volt, ám korábban egy teljes hétig esett, és miközben Sal a pocsolyákban caplatott, a ragacsos latyakba minduntalan beleragadt házi készítésű cipője. Ez megnehezítette a járást, ám Sal nagydarab, erős asszony volt, aki nem egykönnyen fáradt el.

Négy hajladozó ember szedte föl a téli tarlórépát, széles, lapos kosarakba gyűjtve a barna, gömbölyű gumókat. Ha egy kosár megtelt, levitték a domb lábához, és beleborították a tartalmát a vaskos tölgyfa igáskocsi szekérderekába. Sal látta, hogy már majdnem végeztek. A mező innenső részén nem maradt répa, az emberek közel jártak a dombhoz.

Egyforma volt az öltözetük: gallér nélküli ing, térdnadrág, amelyet otthon szőtt-varrt az asszony, és kéz alóli mellény az ócskástól vagy egy gazdagtól, aki megunta a göncét. A mellény elnyűhetetlen volt. Sal apjáé igen divatos volt: kétsoros, barna-vörös csíkos, a szegélye paszományos, valami városi uracs levetett rongya. Sal sose látta másban az apját; abban is temették el.

Egyformák voltak a folton folt lábbelik is, ám a fejfedők már különböztek. Volt itt nyúlszőr sityak, széles karimájú szalmakalap, magas nemezkalpag és egy háromszögletű kalap is, amelyet talán egy tengerésztiszt hordott valaha.

Sal elsőnek a nyúlszőr sityakot ismerte fel: Harryé, a férjéé volt. Személyesen az asszony készítette, ő kapta el a nyulat, ő csapta agyon egy kővel, ő fordította ki a bőréből, ő főzte meg a húsát egy fej hagymával. Bár Harryt a fejfedő nélkül is felismerte volna a rőt szakálláról.

Harry vékony volt, ám szívós, és a külsejéhez képest meglepően erős: úgy megrakta a kosarát tarlórépával, akárcsak a termetesebb férfiak. Salnek elég volt meglátni azt a szíjas, kemény testet a sáros mező túloldalán, és máris feléledt benne a vágy, amit félig a gyönyör, félig a várakozás fűtött. Olyan volt, mint mikor a hidegről belépő ember orrát megcsapja a tűzhelyen égő fahasábok illata.

Nekivágott a mezőnek, és közelebbről már a hangjukat is hallotta. Pár percenként odakiáltott egyik a másiknak, amiből nevetésbe fúló, rövid perpatvar lett. Az asszony nem értette a szavakat, de kitalálta, miket mondhatnak. Dolgozó emberek erőszakosságot mímelő csipkelődéssel, jóízű sértésekkel és víg trágárságokkal enyhítik az unalmas robot egyhangúságát.

A társzekér mellől egy ötödik ember figyelte őket, kezében rövid lovaglóostorral. Kék, fecskefarkú kabátjában, térdig érő, fényesre kefélt fekete csizmájában jóval mutatósabb jelenség volt, mint a napszámosai. Will Riddicknek hívták, harminc esztendőt számlált, és ő volt a badfordi földesúr elsőszülött fia. A mező, a társzekér és a ló mind-mind az apjáé volt. Sűrű fekete haja az álláig ért, és fancsali képet vágott. Sal tudta is, miért. A fiatal uraság rangon alulinak tekinti a tarlórépa betakarításának felügyeletét, ami egyébként nem is az ő dolga, ám az uraság tiszttartója ágynak esett, és a zsörtölődő Willre sózták rá a munkát.

Sal mellett a kisfia bukdácsolt mezítláb, igyekezve lépést tartani az anyjával a latyakban. Egyszer aztán Sal megfordult, könnyedén felkapta, és fél karon vitte tovább a gyermeket, aki anyja vállába fúrta a fejét. Az asszony a kelleténél valamelyest erősebben szorította magához az apró, vézna testet, csak mert annyira szerette.

Boldogan szült volna többet, de csak két vetélés meg egy koraszülés jutott neki. Ekkor búcsút mondott a reményeinek, és azzal győzködte magát, hogy ekkora szegénységbe, mint az övék, egy gyermek is elég, és annak az egynek szentelte az életét, talán túlságosan is, hiszen tudhatta, hogy a gyerekek közül sok áldozatot szed a betegség meg a balsors, márpedig az ő szívét összetörte volna, ha elveszíti a kicsinyét.

Christophernek kereszteltette, de mikor a fiúcska beszélni kezdett, Kitnek kezdte nevezni, és ma már mindenki úgy hívta. Hatéves volt, korához képest alacsony. Sal bizakodott, hogy egyszer majd meglódul a növésben, és olyan lesz, mint Harry, vékony, de erős. Az apja vörös haját mindenesetre örökölte.

Közeledett az ebédidő. Sal sajtot, kenyeret és három ráncos almát hozott kosárban. Tőle némileg lemaradva gyalogolt Annie Mann, a Sallel nagyjából egykorú, gusztusos asszony; az ellenkező irányból hasonló céllal ereszkedett le a dombról két másik asszonyszemély, karjukon kosárral, sarkukban gyerekekkel. A férfiak hálásan félbehagyták a munkát, térdnadrágjukba törölték sáros kezüket, és a patakhoz indultak, ahol leülhettek egy gyepfoltra.

Sal megérkezett az ösvényhez, és gyengéden letette Kitet.

Will Riddick előhúzott a mellénye zsebéből egy láncra fűzött órát, és a szemöldökét ráncolva nézte.

– Még nincsen dél! – kiáltotta. Sal biztosra vette, hogy hazudik, de Willen kívül senkinek sem volt órája. – Munkára, emberek! – folytatta Riddick. Sal nem is csodálkozott. Will komisz alak volt. Az apját, a bírót is könyörtelennek tartották, de Will még nála is rosszabb volt. – Fejezzétek be a munkát, aztán ebédelhettek! – Ez az ebédelhettek olyan megvetően jött ki a száján, mintha a napszámosok mindenféle ocsmányságon élnének. Ő persze visszamegy az udvarházba, ahol marhasült és vélhetőleg egy korsó erős árpalé várja.

Három ember ismét munkának görbítette a hátát, de a negyedik nem. Ő Ike Clitheroe volt, Harry nagybátyja, szürke szakállú, ötven körüli férfi.

– Jobb lenne, ha nem terhelnénk túl a szekeret, Mr. Riddick.

– Hadd döntsem el ezt én, jó?

– Már megbocsásson – makacskodott Ike –, de az a fék majdnem szétkorhadt.

– Nincs semmi baja az ördögadta szekerének! – felelte Will. – Csak korábban akarjátok abbahagyni a munkát. Mint mindig!

Ekkor közbeszólt Harry, Sal férje, akit sose kellett biztatni a vitára.

– Pedig hallgatnia kéne Ike nagybátyámra – figyelmeztette Willt. – Különben elveszítheti a szekeret meg a lovát és az összes rohadt répáját!

A napszámosok kacagtak, pedig hát sose volt bölcs dolog mókázni a nemesi rend kárára. Willnek olyan lett az arca, akár a zivataros felhő.

– Befogod a szájadat, Harry Clitheroe!

Kit apró ujjai befurakodtak Sal tenyerébe. Akármilyen kicsi volt is, a gyerek megérezte a veszélyt. Itt összetűzés készülődött.

Az igazságtalanság volt Harry gyenge pontja. Becsületes, szorgalmas férfi volt, de nem hitte el, hogy a nemesség különb nála. Sal szerette a büszkeségét és a független gondolkodását, de az urak orroltak miatta, és Clitheroe-t sokszor bajba sodorta az engedetlensége. Most azonban, miután közölte a véleményét, nem szólt többet, hanem folytatta a munkát.

Az asszonyok letették a kosarukat a patak partjára. Sal és Annie beállt a férfiak mellé, hogy segítsen fölszedni a répát. A két másik feleség, aki korosabb volt, leült.

Hamar végeztek a répával.

Ekkor derült ki, hogy Will hibát követett el, amikor a domb lábánál hagyta a társzekeret. Ötven méterrel arrébb kellett volna állnia, hogy a ló felgyorsulhasson, mielőtt meg kell birkóznia az emelkedővel. Will egy percig töprengett, majd azt mondta:

– Emberek, toljátok csak meg hátulról a szekeret, hogy a ló beindulhasson! – Felpattant a bakra, pattintott az ostorral.

– Gyia! – A szürke kanca belefeküdt a hámba.

A négy napszámos beállt a szekér mögé, és tolták. Talpuk csúszkált a vizes ösvényen. Harry vállában hullámzottak az izmok. Sal, aki volt olyan erős, mint akármelyik férfi, csatlakozott hozzájuk. Jött utána Kit is, ami megmosolyogtatta a felnőtteket.

A kerekek megmozdultak, a kanca leszegte a fejét, és erőlködött, az ostor pattogott, a szekér elindult. A segítők lemaradtak, és nézték, ahogy a jármű nekirugaszkodik az emelkedőnek. Ám a kanca lelassult. Will hátraordított:

– Toljátok már!

Mindenki rohant, beálltak a hátsó saroglya mögé, tolták tovább az igáskocsit, amely ismét felgyorsult. Pár méter hosszan a kanca jól futott, hatalmas vállizmai feszültek a hámban, de nem volt képes tartani a tempót. Lelassult, csúszkálni kezdett a síkos sárban. Aztán mintha ismét megvetette volna a lábát, de már nem volt elég lendülete, és a társzekér zökkenve megállt. Will ütötte-verte az állatot, Sal és a férfiak beleadták minden erejüket, de nem tarthatták meg a kocsit, és a nagy fakerekek lassan forogni kezdtek visszafelé.

Will megrántotta a féket, aztán hangos reccsenés hallatszott, és Sal látta, hogyan szállnak el a bal hátsó kerékről a kettőbe törött fék darabjai. Hallotta, amint Ike azt mondja:

– Én szóltam a bitangnak, én szóltam!

Nyomták a szekeret, ahogy bírták, de az lefelé tolta őket. Salnek az a rossz érzése támadt, hogy itt mindjárt baj lesz. A visszafelé gördülő igáskocsi begyorsult.

– Toljátok már, lusta ebek! – üvöltötte Will.

Ike levette a kezét a saroglyáról.

– Nem tart ki! – mondta.

A ló ismét megcsúszott, és most el is esett. A hám darabokra szakadt, a szekér magával vonszolta a földre került állatot.

Will leugrott a bakról. Az irányíthatatlanná vált szekér még gyorsabban gurult. Sal gondolkodás nélkül felkapta Kitet, és félreugrott a kerekek elől.

– Mindenki félre! – ordított Ike.

Az emberek épp abban a pillanatban szóródtak szét, amikor a szekér elkanyarodott, aztán az oldalára zuhant. Ike összeütközött Harryvel, mindketten felbuktak. Ike legurult az ösvényről, ám Harry épp az igáskocsi útjába került, és a súlyos tölgyfa rakfelület éle eltalálta a lábát.

Akkor volt az, hogy Harry sikoltott.

Sal megkövült, szívét marokra fogta a jeges félelem. Harry megsebesült, méghozzá súlyosan. Egy pillanatig mindenki csak bámult iszonyodva. A tarlórépa szétgurult, egy része bele a patakba.

– Sal! Sal! – kiáltozta rekedten Harry.

– Emeljük le róla a kocsit! – ordította az asszony. – Mozgás!

Mindenki rohant segíteni. Leemelték a szekeret Harry lábáról, ám a munkát nehezítették a nagy kerekek. Sal rájött, hogy először a kocsit fel fölállítaniuk, különben nem mozdíthatják arrébb.

– Vegyük vállra! – ordította. A férfiak belátták, hogy igaza van. Ám a tölgyfa súlyos dolog, és nekik lejtőn fölfelé kellett taszítaniuk a szekeret. Egy szörnyű pillanatig Sal azt hitte, visszaejtik, és másodszor is összezúzza Harryt.

– Emeld! – harsogta. – Egyszerre! – A többiek utánamondták: – Emeld! – és a társzekér hirtelen megbillent, aztán kiegyenesedett. A hátsó kerekek nagy robajjal csapódtak be a földbe.

Sal ekkor már látta Harry lábát, és felhördült az iszonyattól. A láb combtól sípcsontig szétlapult. Csontszilánkok álltak ki a bőréből, a térdnadrágot átáztatta a vér. Szemét behunyta, félig nyitott szája valami borzasztó, nyöszörgő hangot adott. Sal hallotta, amint a nagybátyja, Ike azt mondja:

– Jóságos Isten, irgalmazz neki!

Kit sírni kezdett.

Sal is sírni szeretett volna, de fegyelmezte magát. Neki most segítenie kell. Ki elég gyors futó? Körülnézett, és a tekintete megállapodott Annie-n.

– Fuss a faluba, Annie, és hozd ide Alecet! – Alec Pollock volt a borbély, egyben a kirurgus. – Szólj neki, hogy a házunkban várjon minket! Alec tudni fogja, mit kell tenni.

– Vigyázz a gyerekeimre – mondta Annie, és már el is iramodott.

Sal letérdelt a sárba, a férje mellé. Harry kinyitotta a szemét.

– Segíts, Sal! – könyörgött. – Segíts!

– Hazaviszlek, drága szerelmem – mondta az asszony. A férfi alá csúsztatta a kezét, de mikor emelni próbálta, Harry ismét sikoltott. Sal visszarántotta a kezét. – Jézusom, segíts!

– Na, emberek, rakjátok csak vissza a szekérre a tarlórépát! – rendelkezett Will. – Gyerünk, frissen, mintha élnétek!

– Valaki fogja be a száját, mielőtt én fogom be neki – mondta halkan az asszony.

– Mi van a lovával, Mr. Riddick? Fel tud állni? – kérdezte Ike. Megkerülte a társzekeret, hogy megnézze a kancát, amivel elterelte Will figyelmét Harryről. Köszönöm, okos Ike, gondolta Sal.

Annie férjéhez, Jimmy Mannhoz, a háromszögletű kalap gazdájához fordult.

– Menj a fatelepre, Jimmy – mondta. – Szólj nekik, hogy üssenek össze két-három széles deszkából egy beteghordót, amin elvihetjük Harryt.

– Már itt se vagyok – felelte Jimmy.

– Segítsetek már lábra állítani ezt a kancát! – kiáltotta Will.

– Mr. Riddick, ez már sose fog állni – mondta Ike.

Will egy kicsit hallgatott, majd annyit szólt:

– Hát lehet, hogy igen.

– Miért nem hoz egy pisztolyt? – kérdezte Ike. – Ne szenvedjen már a szerencsétlen pára.

– Igen – felelte Will, de tanácstalan volt a hangja. Sal ebből jött rá, hogy csak adja a bankot, de igazából rémült.

– Igyék egy korty brandyt, ha itt van a flaskája – javasolta Ike.

– Okos ötlet.

Miközben Will ivott, Ike folytatta:

– Arra a szegény, törött lábú legényre is ráférne egy kis brandy. Enyhíthetné a fájdalmat.

Will nem válaszolt, de Ike pár perc múlva előjött a szekér mögül, a kezében egy ezüstflaskával. Ugyanakkor Will peckes léptekkel elindult az ellenkező irányba.

– Ügyes, Ike – mormolta Sal.

Ike az asszony kezébe nyomta a flaskát, amelyet Sal a férje ajkához tartott, és vékony sugárban csorgatta a szájába a szeszt. Harry köhögött, nyeldekelt, és kinyitotta a szemét. Sal adott még neki brandyt. Harry mohón nyelte.

– Minél többet itass vele – tanácsolta Ike. – Nem tudhatjuk, hogy Alecnek mit kell tennie.

Sal egy pillanatig nem értette, aztán rádöbbent, hogy Ike szerint le kellhet vágni Harry lábát.

– Jaj, ne! – mondta. – Uram, irgalmazz!

– Csak töltsed bele a brandyt!

Harrynek lett egy kis színe a töménytől.

– Úgy fáj, Sal! – suttogta alig hallhatóan. – Olyan nagyon fáj!

– Már útban van a kirurgus. – Salnek ennyi jutott az eszébe. Azt hitte, beleőrül a tehetetlenségbe.

Várakozás közben az asszonyok megetették a gyerekeket. Sal adott Kitnek almát a kosárból. A férfiak szedegetni kezdték a répát, visszadobálták a szekérre. Jobb lesz, ha minél előbb túlesnek rajta.

Megjelent Jimmy Mann, veszélyesen imbolygó ajtót egyensúlyozva a vállán. Nehézkesen leengedte a földre, és lihegett, mert nyolcszáz méter hosszan cipelte a súlyos tárgyat.

– Abba az új házba lesz, ami a malomnál épül – mondta. – Szóltak, nehogy kárt tegyünk benne. – Harry mellé fektette az ajtót.

Harryt most át kellett tenni a rögtönzött hordágyra, ami gyötrelmesnek ígérkezett. Sal a fejéhez térdelt. Ike előrelépett, hogy segítsen, de az asszony elhessegette. Senki, a legnagyobb igyekezettel sem lehet olyan gyöngéd, mint ő. Megragadta a férje felkarját váll alatt, és lassan az ajtó felé fordította Harry törzsét. Harry nem reagált. Sal centiméterenként húzta át a felsőtestét. Csakhogy hátra volt még a lába. Sal terpeszben megállt fölötte, aztán lehajolt, megmarkolta Harry csípőjét, és egyetlen gyors mozdulattal átemelte a férje lábát az ajtóra.

Harry harmadszor sikoltott.

A sikoly elhalt, és zokogásba fulladt.

– Emeljük föl – mondta Sal. Letérdelt az ajtó egyik sarkánál. Három férfi elfoglalta a többi sarkat. – Lassan! – figyelmeztette őket az asszony. – Meg ne billenjen!

Megragadták az ajtót, apránként fölemelték, a lehető leggyorsabban beálltak alá, és ráengedték a vállukra.

– Készen vagytok? – kérdezte Sal. – Próbáljunk egyszerre lépni. Egy-két-hár…, indul!

Nekivágtak a mezőnek. Sal hátrapillantott, és látta, hogy Kit kábán és kétségbeesetten baktat utána a kosárral. Annie két kicsinye az apjukhoz, Jimmyhez szegődött, akinek a hordágy bal hátsó sarka jutott.

Badford nagyközség volt, talán ezernél is többen lakták; Sal otthonáig másfél kilométert kellett megtenni. Hosszú, lassú útra számíthattak, ám Sal olyan jól ismerte a járást, hogy talán behunyt szemmel is odagyalogolt volna. Itt lakott világéletében, a szülei a Szent Máté-templom temetőjében nyugodtak. Badfordon kívül csak Kingsbridge-et ismerte, és annak is tíz éve már, hogy utoljára megfordult a városban. Ám Badfordban is változott az élet, és ma már nem volt olyan könnyű eljutni az alvégről a felvégre. Az új gondolkodásmód átalakította a gazdálkodást, sövények és kerítések állták el az utat. A csapatnak, amely Harryt vitte, kapukkal és kanyargós ösvényekkel kellett megküzdenie a magánterületek között.

Csatlakoztak hozzájuk a férfiak, akik más földeken dolgoztak, aztán jöttek a házakból az asszonyok is, hogy lássák, és jöttek az apróságok meg a kutyák. Ez a tarka csapat uszályként követte a betegvivőket, és sopánkodva taglalták, hogy szegény Harryt milyen nagy baj érte.

Sal, akinek már fájt a válla Harry és az ajtó súlyától, menet közben azon tűnődött, hogy ötévesen – amikor még Sallynek hívták – elmosódó, ám szűk peremnek hitte a faluján kívül eső földet, nagyjából olyannak, mint a házuk kertjét. Az ő képzeletében Badfordnál csak egy kicsivel volt nagyobb a külvilág. Mikor először vitték el Kingsbridge-be, ámulatba ejtette a város, a sok ezer ember, a zsúfolt utcák, az ennivaló és ruhanemű alatt roskadozó piaci pultok, meg a mindenféle dolog, amiknek még hírét se hallotta: egy papagáj, egy glóbusz, egy könyv, amibe írni lehet, egy ezüsttányér. Aztán meg a hihetetlenül magas, különös szépségű székesegyház, amely olyan hideg és néma volt belül, hogy csakis ott lakhatott Isten.

Kit csak egy kevéssel volt idősebb, mint az anyja azon az első, döbbenetes utazáson. Ugyan mire gondolhat most? Fiúk szokása szerint vélhetőleg sebezhetetlennek látta az apját, és most próbálja szoktatni magát a gondolathoz, hogy Harry sérült és kiszolgáltatott. Nyilván retteg, és össze van zavarodva. Nagyon sok nyugtatásra lesz szüksége.

Végre feltűnt Sal otthona. A falu szegényesebb házai közé tartozott, tőzegből és fonott ágakból építették. Az ablakokon volt zsalu, de üveg már nem.

– Kit, fussál csak, nyiss ajtót! – mondta Sal. A gyerek szót fogadott. Bevitték Harryt a házba. A sokaság kintről leselkedett.

A ház egyetlen szobából állt. Volt benne két ágy, egy keskeny és egy széles, közönséges priccsek fényezetlen deszkából, amelyeket Harry szögelt össze. Mindkét ágyat kanavász szalmazsákkal fedték le.

– Tegyük a nagyra – rendelkezett Sal. Óvatosan leengedték a sérültet ajtóstul az ágyra.

Sal és a három férfi kiegyenesedett, dörgölték fájó kezüket, egyengették sajgó hátukat. Sal feszülten bámulta Harryt, aki sápadt volt és mozdulatlan. Szinte mintha nem is lélegzett volna.

– Uram, ne vedd el tőlem! – mormolta az asszony.

Kit az anyja elé állt, és átkarolta. Arcát Sal hasához nyomta, amely felpuhult az ő születése óta. Sal megsimogatta a gyermek fejét. Szeretett volna vigasztaló szavakat mondani, de semmi sem jutott az eszébe. Minden igazság rémítő lett volna.

Észrevette, hogy a férfiak körülnéznek a házában. Elég kopár volt, de az övék sem lehetett különb, elvégre valamennyien napszámosok voltak. A szoba közepén állt Sal rokkája: remekmívű, gyönyörűen faragott és kifényesített eszköz, amelyet az asszony az anyjától örökölt. Mellette az orsókra csévélt kész fonal várta kis halomban a posztóst. A rokkából jutott nekik fényűzésre: cukros teára, Kitnek tejre, hetente kétszer húsra.

– Egy Biblia! – ámult Jimmy Mann, aki felfedezte a másik értéket a házban. A vaskos könyv az asztal közepén trónolt, rézkapcsai megzöldültek a kortól, bőrkötését bepiszkolta a sok szurtos kéz.

– Apámé volt – felelte Sal.

– El is tudod olvasni?

– Apám megtanított.

A férfiak le voltak nyűgözve. Sal gyanúja szerint legföljebb pár szót ha ki tudtak betűzni: vélhetőleg a nevüket, és talán a piacokon meg a kocsmákban felkrétázott árakat.

– Átcsúsztassuk Harryt az ajtóról a szalmazsákra? – kérdezte Jimmy.

– Ott mindenképp kényelmesebb neki – válaszolta Sal.

– Én pedig boldog leszek, ha épségben visszaadhatom ezt az ajtót.

Sal megkerülte az ágyat, és térdre ereszkedett a döngölt földön. Kinyújtotta a karját, hogy felfoghassa Harryt, mihelyt lecsúszik az ajtóról. A három férfi megragadta az ajtó másik szélét.

– Lassan, finoman! – figyelmeztette őket Sal. A férfiak emelni kezdték az ajtót. Harry elmozdult egy centiméternyit, és felnyögött. – Kicsit magasabbra! – vezényelt az asszony. Harry ezúttal az ajtó széléig siklott. Sal a férje alá tolta a kezét. – Még! – mondta. – És húzzátok egy-két centivel magatok felé az ajtót! – Ezúttal sikerült könyökig befúrnia a karját a sebesült alá. Az volt a célja, hogy minél kevesebbet mozgassák Harryt. Úgy látszott, bevált a terve, mert a sebesült nem adott hangot, ám Sal most attól kezdett félni, hogy ez a csend bajt jelenthet.

A férfiak az utolsó húzásnál kissé erélyesebben rántották meg az ajtót, amitől Harry összezúzott lába halkan puffant a szalmazsákon. Ismét sikoltott, ám Sal ezúttal örült, mert a sikoly azt jelentette, hogy még él.

Megjött Annie Mann Aleckel, a kirurgussal. Legelsőnek azt nézte, hogy a gyerekei jól vannak-e. Aztán Harryre nézett. Nem szólt, ám Sal látta rajta, hogy megrémítette Harry állapota.

Alec Pollock gondot fordított az öltözékére: mellénye és fecskefarkú kabátja rendes volt, ha koros is. Annyi orvosi ismerettel dicsekedhetett, amennyit az apjától tanult, aki az elődje volt a hivatalban, és Alecre hagyta az éles késeket meg a többi szerszámot.

Alec fogantyús deszkaládikóval érkezett, amelyet letett a tűzhely mellé, azután szemügyre vette Harryt.

Sal a kirurgus arcát kémlelte, valamiféle jel után kutatva, de Alec vonásai semmit sem árultak el.

– Harry, hallasz? – kérdezte. – Hogy érzed magad?

Harry nem felelt.

Alec szemügyre vette az összezúzott lábat. Alatta a szalmazsák már lucskos volt a vértől. A kirurgus megérintette a bőrből kimeredő csontokat. Harry feljajdult, ám ez nem volt olyan szörnyű, mint a sikolyai. Alec rányomta az ujját a sebre; Harry ismét feljajdult. Aztán Alec megragadta Harry bokáját, és megemelte a sérült lábat. Harry sikoltott.

– Rossz, ugye? – kérdezte Sal.

Alec ránézett, habozott, majd annyit mondott:

– Igen.

– Mit tudsz csinálni?

– A csontokkal semmit – válaszolta a kirurgus. – Néha lehetséges: ha csak egy csont törik, és a darabjai nincsenek túl messze egymástól, néha óvatosan összeilleszthetem és sínbe tehetem őket, hogy a természet meggyógyítsa önmagát. De a térd túlságosan bonyolult, és a törések súlyosak.

– Vagyis…?

– Az a legnagyobb veszély, hogy a seb elfertőződik, és megrohasztja a húst. Az végzetes lehet. Az a megoldás, hogy le kell vágni a lábat.

– Nem! – mondta Sal a kétségbeeséstől reszkető hangon. – Nem, nem fűrészelheted le a lábát, már így is épp eleget szenvedett!

– Az megmentheti az életét.

– Kell lennie valami másnak!

– Megpróbálhatom összezárni a sebet – töprengett Alec. – Ám ha nem működik, nincs más hátra, mint csonkolni.

– Próbáld meg, könyörögve kérlek!

– Jól van. – Alec lehajolt, kinyitotta a ládikót. – Sal, tennél a tűzre? Lobogjon az a láng! – Az asszony már ugrott is, hogy felszítsa a tüzet a füstfogó alatt.

Alec elővett a ládájából egy kőtálat, és egy bedugaszolt palackot.

– Gondolom, brandy nincs itthon – mondta Salnek.

– Nincs – felelte az asszony, de aztán eszébe jutott Will flaskája, amelyet a szoknyája alá rejtett. – Illetve van.

Alec felvonta a szemöldökét a flaska láttán.

– Will Riddické – magyarázta Sal. – Annak az istenverte bolondnak a bűne az egész baleset! Hogy miért nem inkább az ő térde ment szét!

Alec úgy tett, mintha nem hallaná, hogy egy bíró fiát sértegetik.

– Itass Harryvel annyit, amennyit bírsz. Az lenne a legjobb, ha eszméletét vesztené.

Sal az ágy szélére telepedett, megemelte Harry fejét, és brandyt csorgatott a szájába. Alec közben olajat forralt a kőtálban. Mire kiürült a flaska, a tálban rotyogott az olaj. Sal rosszul érezte magát a látványtól.

Alec egy széles, lapos tányért tolt Harry térde alá. Sal, a három napszámos, Annie, a két gyereke és a fehér arcú Kit elszörnyedve bámulta.

Mikor eljött a kellő pillanat, Alec gyorsan és ügyesen fogót ragadott, leemelte vele a tálat a tűzről, és ráöntötte Harry térdére a forró olajat.

Harry vérfagyasztóan sikoltott, aztán elájult.

A gyerekek zokogtak.

Égett emberi hús undorító szaga úszott a levegőben.

Az olaj lefolyt a Harry lába alá beékelt tányérba. Alec megbillegette az edényt, hogy a kiloccsanó tüzes olaj a térdhajlatban is lezárja a sebet. Aztán kihúzta a tányért, visszatöltötte az olajat a palackba, majd a helyére nyomta a dugót.

– Az uraságnak küldöm a számlát – mondta Salnek.

– Remélem, kifizet – szólt az asszony. – Mert nekem nincs miből.

– Illene fizetnie. Egy földesúrnak kötelességei vannak a napszámosaival szemben. Csakhogy nincs rá törvény. Mindenesetre ez az én dolgom, meg az övé. Te egy szemet se aggódj miatta. Harry nem akar majd enni, de azért próbáld itatni, ha lehetséges. A tea a legjobb, bár a sör is alkalmas, meg a víz is. És tartsad jó melegben. – Elkezdte visszarakosgatni a holmiját a ládába.

– Mi mást tehetek még? – kérdezte Sal.

Alec vállat vont.

– Imádkozz érte – mondta.

2. fejezet

Amos Barrowfield már akkor tudta, hogy baj van, amikor a láthatáron feltűnt Badford.

Dolgoztak emberek a mezőkön, de nem voltak annyian, mint várta. A faluba vezető úton egyetlen üres szekér árválkodott. Kutyák sehol.

Amos Barrowfield „posztós” volt, akit „fonalasnak” is hívtak. Pontosabban az apja volt a posztós, ám Obadiah elmúlt ötven, gyakran kifogyott a szuszból, úgyhogy Amos járta helyette a vidéket, és látogatta végig a tanyákat egymás mögé pányvázott málhás lovaival, amelyek zsákokban hozták a nyers gyapjút.

Zömmel otthonukban dolgozó falusiak változtatták át ezt a gyapjút szövetté. Először is megmosták és kifésülték: ez volt az úgynevezett kártolás vagy gyapjútépés. Azután hosszú fonalakká sodorták, amelyeket orsókra tekertek, befejezésül méternyi széles kelmét szőttek a gyapjúfonalból. Nyugat-Angliában a szövés jelentette a fő iparágat, és ennek az iparnak Kingsbridge volt a központja.

Amos úgy képzelte, hogy Ádám és Éva, miután ettek a tudás fájának gyümölcséből, maguk végezték el mindezeket a munkákat, hogy ruhákat készíthessenek, amelyekkel eltakarták meztelenségüket, bár a Biblia nem sokat mondott kártolásról és fonásról, sem pedig arról, hogy Ádám miként építette meg a szövőszékét.

Megérkezett a házakhoz, és már látta, hogy nem mindenki tűnt el. Valami megzavarhatta a földműveseket, de az ő emberei otthon voltak. Teljesítménybérben dolgoztak, nem egykönnyen hagyták ott a munkát.

Elsőnek egy Mick Seabrook nevű kártolóhoz ment. Mick a jobb kezében egy nagy drótkefét tartott, a bal kezével az ugyanakkora tönkre erősített gyapjúköteget feszítette ki, amelyet erős és fáradhatatlan húzásokkal szálazott szét. A sártól és növénytörmeléktől megtisztított, egyenes szőrszálakból készül a laza kötél, amelynek előfonat a neve.

– Hallotta már, mi történt Harry Clitheroe-val? – kérdezte köszönés helyett Mick.

– Nem – felelte Amos. – Csak most érkeztem. Még nem is jártam másnál. Miért, mi van Harryvel?

– Összezúzta a lábát egy elszabadult szekér. Azt mondják, nem dolgozhat soha többé.

– Hát ez rettenetes. Hogyan történt?

– Mindenki mást mond. Will Riddick azt állítja, hogy Harry hencegett, bizonyítani akarta, hogy egyedül is képes eltolni egy megrakott igáskocsit. Viszont Ike Clitheroe szerint Will volt a hibás, mert túlterhelte a szekeret.

– Salnek megszakad a szíve.

Amos ismerte Clitheroe-ékat. Úgy tudta, szerelemből házasodtak össze. Harry kemény fickó volt, de a feleségéért mindent megtett volna. Otthon Sal dirigált, aki egyébként imádta a férjét. – Máris indulok hozzájuk.

Kifizette Micket, hagyott nála egy újabb adag gyapjút, és elvitt egy zsákra való kész előfonatot.

Hamarosan megtudta, hova lettek az eltűnt falusiak. Valóságos csődület vette körül Clitheroe-ék házát.

Sal fonóasszony volt, ám Micktől eltérően nem dolgozhatott napi tizenkét órát, mert rengeteg más tennivalója volt: ruhát varrt Harrynek és Kitnek, zöldséget termesztett a veteményesben, élelmiszert vásárolt, főzött, mosott, takarított, és ki tudná felsorolni, mi mindent kell még csinálni egy háztartásban. Amos ezt eléggé fájlalta, mert fonalhiány volt.

A tömeg utat adott Amosnak, akit ismertek Badfordban: neki köszönhette számos falusi, hogy nem kényszerül alulfizetett földtúrásra. Többen jó szívvel üdvözölték, valaki azt is megmondta, hogy a kirurgus csak az imént távozott.

Amos bement a házba. Harry az ágyon feküdt, fehéren, mozdulatlanul, behunyt szemmel, alig hallhatóan lélegezve. Emberek ácsorogtak az ágy mellett. Mikor Amos szeme hozzászokott a félhomályhoz, sokukat felismerte.

– Mi történt? – kérdezte Saltől.

Az asszony arca eltorzult a keserűségtől és a bánattól.

– Will Riddick túlságosan megpakoltatott egy igáskocsit, ami elszabadult. Az emberek próbálták megállítani, és a kerék összetörte Harry lábát.

– Alec Pollock mit mondott?

– Le akarta fűrészelni Harry lábát, de sikerült rávennem, hogy próbálkozzon zubogó olajjal. – Az ágyon fekvő, eszméletlen férfira nézett, és szomorúan folytatta: – Nem hinném, hogy mással segíteni lehetett volna rajta.

– Szegény Harry – mondta Amos.

– Úgy vélem, ő már arra készül, hogy átkeljen ama Jordán folyón. – Sal hangja elcsuklott. Zokogni kezdett.

– Ne sírjál, mama! – kiáltotta rémülten egy kisgyerek. Amos fölismerte Kit hangját.

Sal zokogása elnémult. Megfogta a fia vállát, megszorította.

– Jól van, Kit. Nem fogok sírni.

Amos nem tudta, mit mondjon. Nem voltak méltó szavai erre a szörnyűségre a szegény család sivár otthonában.

Inkább megmaradt a valóság talaján:

– Akkor ezen a héten nem is háborgatom a fonással.

– Ó, dehogyis! – tiltakozott az asszony. – Még sose kellett ennyire a munka! Mivel Harry nem bír dolgozni, nagy szükségem van a pénzre, amit a fonással keresek!

– A bíró majd gondoskodik rólad – szólalt meg az egyik férfi. Amos felismerte Ike Clitheroe-t.

– Úgy illene, bizony – mondta Jimmy Mann. – De ez nem jelenti azt, hogy meg is teszi.

Sok földesúr felelősnek tartotta magát az özvegyekért és az árvákért, ám erre nem létezett törvényes biztosíték, és Riddick uraság szívtelen ember volt.

Sal a rokkája mellett feltornyozott orsókra mutatott.

– Már majdnem elkészültem a múlt heti adaggal. Gondolom, Badfordban hál az éjszaka.

– Igen.

– Reggelre megfonom a maradékot, és odaadom, mielőtt eltávozik.

Amos tudta, hogy ez az asszony képes végigdolgozni az éjszakát, ha kell.

– Hát, ha biztos ebben.

– Holtbiztos!

– Akkor jó. – Amos kilépett a házból, és leoldozott egy zsákot az első ló hátáról. Elvben egy fonónő napi fél kiló gyapjúval is végzett, ám kevesen töltötték az egész napot a rokkánál; többségüknek Salhez hasonlóan össze kellett egyeztetnie más munkákkal a fonást.

Bevitte a zsákot a házba, letette a földre, a rokka mellé, majd ismét ránézett Harryre. A sebesült nem mozdult. Halottnak látszott, de hát Amos sose látott még halottat, így nem igazán tudhatta. Korholta magát, hogy miért képzelődik.

Búcsút vett a bentiektől.

Átment egy épületbe, nem túl messze Sal otthonától. Eredetileg istálló volt, de műhellyé alakította át Roger Riddick, a földesúr harmadik és legfiatalabb fia. Amos és Roger egyformán tizenkilenc évesek voltak, és a kingsbridge-i középiskola óta ismerték egymást. Roger szenvedélyesen tanult, nem érdekelték sem a sportok, sem a lányok, sem az ivás, amiért gúnyolták is komiszul, amíg Amos a védelmére nem kelt. Onnantól barátok voltak.

Amos kopogtatott, belépett. Roger rendbe tette a volt istállót, nagy ablakokat töretett a falakon, hogy világos legyen. Az egyik ablakhoz munkapadot toltak. Szerszámok lógtak a falba erősített kampókon, edényekben és dobozokban állt az összesodort huzal, a mindenféle fémrudacskák, a szögek, a csavarok és az enyv. Roger imádott mechanikai játékokat gyártani: egy egeret, amely cincogott és mozgatta a farkát, egy koporsót, amelynek a fedele felpattant, és a halott felült. Feltalált egy gépezetet is, amely több méter távolságból is szabaddá tette az eldugult csöveket.

Roger széles mosollyal üdvözölte a barátját, és letette a vésőt.

– Jól időzítettél! – mondta. – Éppen készültem haza ebédelni. Remélem, csatlakozol hozzánk.

– Reméltem, hogy ezt fogod mondani. Köszönöm.

Fekete hajú apjától és fivéreitől eltérően Roger szőke volt, és rózsás arcú. Amos gyanúja szerint pár éve elhalálozott anyjára üthetett.

Kijöttek a műhelyből, Roger bezárta az ajtót. Elindultak az udvarházba, Amos száron vezette a lovait. Menet közben Harry Clitheroe-ról beszélgettek, és Roger kereken kimondta, hogy a bátyja fafejűsége okozta a balesetet.

Roger pár hete annak a Kingsbridge College-nak a növendéke volt, amelyet még a középkorban alapítottak a kingsbridge-i szerzetesek. Ez volt az első alkalom, hogy hazatért Oxfordból. Amos is boldogan ment volna egyetemre, ám az apja ragaszkodott hozzá, hogy az üzletben dolgozzon. Most azon mélázott, hogy talán egy nemzedék múlva megváltozik a helyzet; neki is lehet egy fia, aki majd Oxfordban tanul.

– Milyen az egyetem? – kérdezte.

– Kapitális mulatság – felelte Roger. – Csodásan szórakozunk. Sajnos veszítettem némi pénzt a kártyán.

– Én a tanulásra értettem – mosolygott Roger.

– Ó? Azzal minden rendben. Egyelőre nem nehéz. Nem vagyok odáig a teológiáért és a retorikáért. Szeretem az aritmetikát, de a professzoroknak a csillagászat a mániája. Cambridge-be kellett volna mennem, úgy hírlik, ott színvonalasabb a matematika.

– Ezt észben tartom, ha a fiamra kerül sor.

– Csak nem a nősülést fontolgatod?

– Mindig azt fontolgatom, de egyelőre nincs rá esély. Egy pennym sincs, és apám nem is ad, amíg le nem telik a tanulóidőm.

– Rá se ránts, legalább van időd csapongani.

Amosnak nem volt természete a csapongás. Másra terelte a szót.

– Ma éjszaka igényt tartok nálatok egy ágyra, ha nincs kifogásod.

– Dehogy van. Apám boldog lesz, ha láthat. Unja a fiait, téged viszont kedvel, függetlenül általa radikálisnak tartott nézeteidtől. Élvezi, ha vitázhat veled.

– Nem vagyok radikális.

– Valóban nem. Apámnak hallania kellene néhány oxfordi ismerősömet! Égnek állna a haja a véleményüktől!

Amos felkacagott.

– Képzelem! – Ha elképzelte Roger életét, amint könyvek között, fényes elméjű ifjakkal folytat elvi disputákat, elöntötte a sárga irigység.

Az udvarház szép, vörös, Jakab-stílusú épület volt ólomüveg ablakokkal. Amos és Roger bevitték a lovakat az istállóba, megitatták őket, aztán bementek a hallba.

Mivel a család kizárólag férfiakból állt, a ház egy cseppet sem volt tiszta. Enyhe istállószag érződött, és Amos még látta az egyik ajtó alatt eliszkoló patkány farkát. Ők érkeztek elsőnek az ebédlőbe, amelynek kandallója fölé a földesúr néhai feleségének arcképét akasztották. A portré besötétedett a portól meg a kortól, mintha nemigen szokták volna nézegetni.

Bejött a földesúr, egy nagydarab, rezes képű ember. Még mindig virgonc volt, noha jól benne járt az ötvenben, és alaposan el is nehezedett.

– Szombaton bokszmeccs lesz Kingsbridge-ben! – újságolta boldogan. – A Bristoli Behemót mindenkivel kiáll, és egy aranyat ajánl minden ellenfelének, aki tizenöt perc múlva is állva marad!

– Csodásan fogjátok érezni magatokat! – mondta Roger. Családja szerette a sportot, leginkább az ökölvívást meg a lóversenyt, főleg az olyat, ahol fogadni lehetett. – Részemről maradok a kártyánál. Szeretem kiszámítani az esélyeket.

Belépett George Riddick, a középső fiú. Az átlagosnál magasabbra nőtt, fekete hajával, sötét szemével az apjára emlékeztetett, azzal az eltéréssel, hogy középen kettéválasztotta a haját.

Will érkezett utolsónak. Mögötte a komornyik hozta a gőzölgő levesestálat. Amos szájában összefutott a nyál az illattól.

A tálalóasztalra már bekészítették a sonkát, a sajtot és egy egész kenyeret, hogy ki-ki vehessen magának. A komornyik portóit töltött a poharakba.

Amos mindig üdvözölte a szolgákat.

– Jó napot, Platts, hogy van?

– Hát csak vagyogatok, Mr. Barrowfield – felelte savanyúan Platts. Nem minden cseléd viszonozta Amos szívélyességét.

– A kormányzó riadóztatta a shiringi milíciát – jelentette be Will, miközben vastag szeletet vágott a sonkából.

A milícia volt a territoriális haderő, a tartalék hadsereg. Sorsolással döntötték el, hogy kiből lesz regruta; Amos eddig még nem került bele a szórásba. Amióta az eszét tudta, a milícia semmit se csinált, leszámítva évente azt a hat hét kiképzést, amelynek során a polgárőrök a Kingsbridge-től északra emelkedő hegyek között táboroztak, masíroztak, gyakorolták az alakzatba állást, és megtanulták megtölteni és elsütni a muskétát. Hát, úgy látszik, ennek egyelőre vége.

– Én is így hallottam – mondta az uraság. – És nem csak Shiringben. Hét grófságban mozgósítottak.

Megdöbbentő hír volt. Miféle válságtól tarthat a kormány?

– Mivel hadnagy vagyok, segítenem kell a csapatszemle megszervezésében – folytatta Will. – Valószínűleg Kingsbridge-ben kell majd laknom egy darabig.

Noha Amos eddig megúszta a katonáskodást, ha lesz egy új sorozás, még behívhatják. Maga sem tudta, mit érez. Nem lelkesedett a katonaságért, de akár még jobb sora is lehet, mint az apja rabszolgájaként.

– Ki is a parancsnok? – kérdezte az uraság. – Elfelejtettem.

– Henry Northwood ezredes – válaszolta Will.

Henry, Northwood viscountja Shiring grófjának a fia volt. Hagyományosan a grófi cím örököse látta el a milícia parancsnokának tisztét.

– Pitt miniszterelnök láthatólag úgy véli, hogy a helyzet komoly – mondta az uraság.

Töprengő hallgatásban ettek-ittak egy darabig, aztán Roger eltolta a tányérját, és tűnődve megszólalt:

– A milíciának két feladata van: védeni az országot a megszállástól és elfojtani a zavargásokat. Háborúba bonyolódhatunk Franciaországgal – nem lennék meglepve –, de még ha ez is történik, a franciáknak hónapokba telne egy lerohanás előkészítése, nekünk tehát bőven lenne időnk kivezényelni a polgárőröket. Vagyis nem hiszem, hogy ez az oka. Ami azt jelenti, hogy a kormány zavargásokra számít. Ugyan miért?

– Tudod, hogy miért – felelt Will. – Alig tíz éve, hogy az amerikaiak detronizálták a királyt, és csináltak maguknak egy köztársaságot, és három éve, hogy a párizsi csürhe megostromolta a Bastille-t. Az a francia Brissot is megmondta: „Addig nem nyughatunk, amíg egész Európa lángokban nem áll!” A forradalom úgy terjed, mint a franckór!

– Kétlem, hogy pánikba kellene esnünk – vitatkozott Roger. – Mit csináltak eddig ténylegesen a forradalmárok? Például egyenjogúsították a protestánsokat. Neked, George mint protestáns papi személynek ezt igazán a javukra kell írnod, nemdebár?

George volt Badfordban a rektor, vagyis pap és egyben kántortanító.

– Várjuk ki a végét – felelte savanyúan.

– Eltörölték a hűbériséget – folytatta Roger –, megfosztották a királyt attól a jogától, hogy tárgyalás nélkül zárathasson embereket a Bastille-ba, és létrehozták az alkotmányos királyságot – ami Britanniában is van!

Rogernek minden egyes szava igaz volt, Amos mégis azt gondolta, hogy a barátja rosszul közelít a kérdéshez. Ő úgy látta, hogy a forradalmi Franciaországban nincsen igazi szabadság. Se szólásszabadság, se vallásszabadság. Anglia azért nyitottabb.

Will dühösen döfködte a mutatóujjával a levegőt.

– Mit szólsz a szeptemberi mészárlásokhoz? A forradalmárok ezerszám ölték le a népet! Bizonyíték, bíróság, tárgyalás nélkül! „Szerintem te ellenforradalmár vagy! És te is az vagy!” Piff-puff, meg vagytok halva. Gyermekek is voltak az áldozatok között!

– Elismerem, hogy ez tragédia – mondta Roger –, és szégyenletes Franciaország számára. De komolyan gondoljuk, hogy itt is megtörténhet? A mi forradalmáraink nem ostromolják meg a börtönöket: ők pamfleteket írnak, és leveleznek az újságokkal.

– Azzal kezdődik! – Will meghúzta a borát.

– Én a metodistákat hibáztatom – szólt közbe George.

Roger felkacagott.

– Hol dugdossák a nyaktilójukat?

George elengedte a füle mellett a gúnyolódást.

– Ők a vasárnapi iskoláikban olvasni tanítják a szegény gyerekeket, aztán azok felnőnek, és elolvassák Thomas Paine-t, és úgy felháborodnak, hogy csatlakoznak a méltatlankodók valamelyik klubjához. A logikus következő lépés a zavargás!

Az uraság Amoshoz fordult.

– De nagyon hallgatsz ma. Máskor lándzsát törsz az új eszmék mellett.

– Nem értek az új eszmékhez – mondta Amos. – Azonban rájöttem, hogy hasznos dolog odafigyelni az emberekre, még a tanulatlanokra és a korlátoltakra is. Jobb munkára számíthatunk a dolgozóktól, ha tudják, hogy számunkra fontos, amit gondolnak. Tehát ha az angolok úgy vélik, hogy a parlamentet meg kell változtatni, akkor szerintem oda kell hallgatnunk arra, amit mondani akarnak.

– Ezt nagyon jól megfogalmaztad – dicsérte Roger.

– Viszont nekem dolgom van. – Amos felállt. – Uram, ismételten köszönöm szíves vendéglátását. Most végig kell járnom a munkásainkat, de estére visszatérnék, ha megengedi.

– Persze, persze! – mondta Riddick úr.

Amos távozott.

A nap hátralévő részében sorra látogatta vidéki embereit, begyűjtötte a kész munkát, kifizette a dolgozókat, és adott nekik új nyersanyagot. Ahogy lement a nap, visszaindult a Clitheroe-házhoz.

Már messziről megütötte a fülét a dallam: negyven-ötven ember énekelt teli torokból. Clitheroe-ék metodisták voltak, akárcsak Amos, és a metodisták nem használtak hangszereket a szertartásaikon; ennek ellensúlyozására szorgos munkával megtanultak énekelni, gyakran akár négy szólamban is. Az Isteni szeretet népszerű himnuszát Charles Wesley, a metodizmus alapítójának testvére komponálta. Amos fürgébben lépkedett. Szerette a hangszerkíséret nélküli kórusokat, és alig várta, hogy csatlakozhasson hozzájuk.

Badfordban ugyanolyan tevékenyek voltak a metodisták, mint Kingsbridge-ben. A metodizmus egyelőre megmaradt reformmozgalomnak, vezetői jobbára anglikán egyházi személyek voltak. Szóba került ugyan az elszakadás, de a legtöbb metodista továbbra is az anglikán templomokban vett úrvacsorát.

Mikor Amos közelebb ért, látta, hogy valóságos tömeg veszi körül Sal és Harry házát. Sokuk fáklyát tartott a kezében, és a szökdécselő árnyékok olyanok voltak, mintha gonosz manók táncolnának. A metodisták nem hivatalos vezetője, Brian Pikestaff harminc holdon gazdálkodott, és mivel földtulajdonos volt, az uraság nem akadályozhatta meg, hogy metodista összejöveteleket tartson a csűrjében. Ha bérlő lett volna, alighanem elzavarják.

A himnusz véget ért. Pikestaff a szeretetről kezdett beszélni, amely egyesítette Harryt, Salt és Kitet. Azt mondta, igaz szeretet volt, amely olyan közel került a himnuszban megénekelt isteni szeretethez, amennyire halandó érzés egyáltalán képes. Az emberek elsírták magukat.

Miután Brian befejezte, Jimmy Mann levette háromszögletű kalapját, és kezében a fejfedővel prédikációt rögtönzött úgy, ahogy a metodistáknál szokás. Az emberek, ha megszállta őket a lélek, prédikáltak vagy énekeltek. Elméletben mind egyenlők voltak Isten előtt, bár a gyakorlatban ritkán fordult elő, hogy nők is felszólaljanak.

Jimmy arra kérte az Urat, gyógyítsa meg Harryt, hogy továbbra is gondot viselhessen a családjára. Ám az imát durván félbeszakították, mert betoppant George Riddick, nyakában kereszttel, kezében lámpával, teljes ornátusban: sonkaujjú reverendában és négyszögletes fövegben.

– Ez vérlázító! – ordította.

Jimmy elhallgatott, kinyitotta a szemét, majd ismét becsukta és folytatta:

– Mennyei Atyánk, hallgasd meg imánkat ezen az estén, könyörögve kérünk…

– Ebből elég! – bőgte George.

Jimmy kénytelen volt félbehagyni az imát.

– Jó estét, rektor úr – szólalt meg barátságosan Brian Pikestaff. – Akar csatlakozni a fohászunkhoz? Könyörgünk az Úrhoz, hogy gyógyítsa meg testvérünket, Harry Clitheroe-t.

– A papság szólítja imára a gyülekezetet, és nem fordítva! – dühöngött George.

– Amit maga elmulasztott, igaz, rektor úr? – kérdezte Brian.

George szóhoz sem jutott egy percig. Brian folytatta:

– Nem szólított minket, hogy imádkozzunk Harryért, aki, miközben mi itt povedálunk, ama nagy, sötét vizek partján várja, megállhat-e a Mindenható akaratából a folyón átkelvén az Úr színe előtt még ma éjszaka. Ha szólított volna minket tiszteletes, örömmel jöttünk volna Máté apostol templomába, hogy magával imádkozzunk. De nem szólított, így hát itten vagyunk.

– Tudatlan falusiak vagytok – tajtékzott George. – Azért is rendel fölétek az Úr egy papot.

– Tudatlanok? – kiáltotta egy nő, akinek a hangjából Amos fölismerte Annie Mannt, az egyik fonóasszonyát. – Annyira azért nem vagyunk tudatlanok, hogy szakadásig megpakoljuk répával a szekeret!

Az emberek helyeslően kiabáltak. Néhányan még nevettek is.

– Isten alárendelt benneteket az okosabbaknak, tehát az a kötelességetek, hogy engedelmeskedjetek a felsőbbségnek, nem pedig dacoljatok vele! – jelentette ki George.

Rövid csend következett, aztán egyetlen hangos, elkínzott nyögés.

Amos az ajtóhoz ment, belépett a házba.

Sal és Kit az ágy túloldalán térdeltek, imára kulcsolt kezekkel. Alec Pollock, a kirurgus az ágy fejénél állt, és fogta Harry csuklóját.

Harry ismét nyögött.

– Már készülődik, Sal – mondta Alec. – Itt hagy minket.

– Istenem! – nyögte Sal. A kisfiú sírt.

Amos némán, szótlanul állt az ajtónál, és figyelt.

– Elment, Sal – mondta Alec egy perc múlva.

Sal magához szorította Kitet. Sírtak.

– De legalább nem szenved többet – folytatta Alec. – Ő már ott van a mi Urunknál, Jézusnál.

– Ámen – mondta Amos.

3. fejezet

A püspöki palotának azon a helyén, ahol a kingsbridge-i szájhagyomány szerint valamikor a szerzetesek termesztették a babot és a káposztát, Arabella Latimer teremtett egy rózsakertet.

A családja elcsodálkozott. Arabella sose mutatott érdeklődést semmiféle kertészkedés iránt. Kötelességei férje, a püspök körül összpontosultak: vezette a háztartását, ebédeket adott a rangosabb egyháziaknak és más vidéki potentátoknak, valamint felvonult a férje oldalán drága, ám ildomos öltözékekben. Aztán egy napon közölte, hogy rózsákat fog ültetni.

Ez egy új idea volt, amely megragadta némely divatos hölgyek képzeletét. Hóbortnak nem lehetett éppen nevezni, de azért sikkes dolognak számított. Arabella a The Lady’s Magazine-ban olvasott róla, és elbűvölte az ötlet.

Egyetlen gyermeke, Elsie nem jósolt nagy jövőt anyja lelkes terveinek. Arra számított, hogy Arabella gyorsan megunja a hajladozást meg a kapálást, a locsolást meg a trágyázást, a földet, amely bemegy a körme alá, és sohasem lehet tisztességesen kipiszkálni.

– Minden csoda három napig tart, jegyezd meg jól, amit mondtam – dünnyögte Stephen Latimer, a püspök, azzal visszasüllyedt a Critical Review-ba.

Egyiküknek sem lett igaza.

Mikor Elsie reggel fél kilenckor kereste az anyját, a kertben találta egy munkásember társaságában. Istállótrágyát terítettek szét a növények tövén, miközben hullott a fejükre az ónos eső. Arabella észrevette a lányát, de csak annyit mondott:

– Megvédem őket a fagytól – és dolgozott tovább.

Elsie-t mulattatta a dolog. Vajon fogott a kezében valaha is ásót az anyja?

Körülnézett. A rózsabokrok télen pálcákká kopaszodtak, de a kert alaprajza így is fölismerhető maradt. Vesszőkből font boltív alatt lehetett bejutni, amelyet nyáron elborított a futórózsák árja. A belépőt az alacsony rózsafák négyszöge fogadta, amely lángvörös lesz tavasszal. A négyszög mögötti romos falon – ezt is a szerzetesek építették, a konyhakert védelmére talán – lugas kínált kapaszkodót a futónövényeknek, amelyek nyáron úgy burjánzottak, akár a gaz, és olyan harsogó színekben pompáztak, mintha odafent az angyalok túl pazarlóan bánnának a festékkel.

Elsie régóta érezte, hogy az anyja élete lehangolóan sivár, de ő a kertészkedésnél valamivel tartalmasabb időtöltésre szavazott volna. Ám Elsie idealista volt, entellektüel, Arabella meg egyik sem. „Mindennek rendelt ideje van – mondta volna apa, A Prédikátor könyvéből idézve –, és ideje van az ég alatt minden akaratnak.” A rózsák örömet hoztak Arabella életébe.

Hideg volt, és Elsie valami fontosat akart mondani.

– Sokáig dolgozol még? – kérdezte.

– Már majdnem kész vagyok.

Arabella harmincnyolc éves volt, jóval fiatalabb a férjénél, és még mindig elragadó. Magas volt, formás, sűrű, világosbarna hajában egy cseppnyi vörhenyes árnyalattal. Az orra szeplős volt, ami szépséghibának számít, neki valahogyan mégis jól állt. A sötét hajú, zöldesbarna szemű Elsie nemcsak belsőre, de külsőre is különbözött az anyjától, bár azt mondták rá, hogy bájos mosolya van.

Arabella odanyújtotta a lapátot a munkásnak, azzal a két nő beszaladt a házba. Arabella levetette a cipőjét meg a köpenyét, Elsie szárazra dörgölte vizes haját egy törülközővel.

– Ma rákérdezek apánál a vasárnapi iskolára – jelentette ki a lány.

Ez volt az ő nagy terve. Kétségbe ejtette, ahogyan a szülővárosában bánnak a gyerekekkel, akik gyakran már hétévesen munkába álltak, hétfőtől péntekig napi tizennégy órát, szombaton tizenkettőt dolgoztak. Többségük sose tanult meg olvasni, és legfeljebb pár szót tudott leírni, tehát szükség volt vasárnapi iskolára.

Ezt az apja is tudta, de őt hidegen hagyta a dolgok állása. Ám Elsie-nek volt egy terve, hogy miként térítse jobb belátásra.

– Remélem, jó kedvében lesz – mondta Arabella.

– Ugye támogatni fogsz?

– Természetesen. Szerintem kiváló elképzelés.

Elsie-nek több kellett egy diplomatikus dicséretnél.

– Tudom, hogy vannak fenntartásaid, de – kérlek, ne haragudj, amiért ezt mondom – nem tarthatnád meg őket magadnak? Csak ma délelőtt?

– Már hogyne, angyalom. Nem vagyok én tapintatlan, tudod jól.

Elsie semmi ilyesmit nem tudott, ám ezt nem közölte.

– Kifogásokkal hozakodik elő, de azokkal elbánok. Csak azt szeretném, hogy hébe-hóba dünnyögj bátorítóan, például hogy „így van!” és „jó ötlet!” meg hasonlók.

Arabellát láthatólag mulattatta és csak egy kicsit bosszantotta lányának állhatatossága.

– Ne aggódj, szívem, felfogtam az üzenetet. Olyan vagy, mint egy színész! Nem komoly kritikát akarsz, hanem bravózó közönséget.

Elsie úgy tett, mintha nem venné észre a csúfolódást.

– Köszönöm – mondta.

Átmentek az ebédlőbe. Az egyik falnál rangsor szerint állt a személyzet, elöl a férfiak – komornyik, lovász, lakáj, cipőtisztító –, utánuk az asszonyok: házvezetőnő, szakácsné, két szobalány és a konyhai cseléd. Az asztalt már megterítették a divatos chinoiserie stílus virágaitól ékes porcelánnal.

A püspök terítéke mellé odakészítettek egy kétnapos The Timest. Egy napba telt, hogy az újság leutazzon Londonból Bristolba a főúton, és egy másik napba, hogy elvergődjön Kingsbridge-be a vidéki utakon, amelyek esős időben sárosak voltak, száraz időben kátyúsak. Hogy egy nap alatt ideért Bristolból az újság, a püspök korosztálya kész csodának tartotta, mert ők még emlékeztek rá, amikor egy teljes hetet igényelt az utazás!

Bejött a püspök. Elsie és Arabella hátratolták a széküket, térdre ereszkedtek a szőnyegen, a székre könyököltek, és összekulcsolták ujjaikat. A teafőző sziszegett, miközben a püspök végigvette az imákat, hódolattal, ám szaporán, mert már türelmetlenül várta a szalonnáját. Az utolsó ámen után a cselédség visszatért a munkájához, és a konyhából sietve felhozták az ételt.

Elsie evett némi vajas kenyeret, szürcsölte a teáját, és várta a kellő pillanatot. Ideges volt. Borzasztóan akarta ezt a vasárnapi iskolát. Majd a szíve szakadt belé, hogy sok kingsbridge-i gyerek olyan tudatlan. Lopva tanulmányozta az apját evés közben, felmérte a hangulatát. Ötvenöt éves volt, szürke haja már ritkult. Valamikor impozáns jelenség volt, szálas és vállas – Elsie homályosan még emlékezett rá –, de túlságosan szerette a hasát, aminek következtében elnehezedett, az arca kikerekedett, hatalmas potrohot növesztett, és a válla meggörnyedt.

Amikor a püspök kellemesen eltelt a szalonnával, a pirítóssal és a teával, és mielőtt kinyitotta volna a The Timest, a Mason nevű szobalány behozott egy kancsó frissen fejt tejet, és Elsie a tettek mezejére lépett. Alig észrevehetően bólintott Masonnak. Ez volt a megbeszélt jel; Mason tudta, mit kell tennie.

– Valamit szeretnék kérdezni magától, apám! – kezdte Elsie. A közlendőit mindig jobb volt esengésként tálalni; a püspök imádott magyarázni, de nem szerette, ha megmondják neki, mit tegyen.

Latimer jóságosan mosolygott.

– Hallgatlak.

– Városunk fogalom az oktatás világában. Apám székesegyházának könyvtára egész Nyugat-Európából idevonzza a tudósokat. A kingsbridge-i középiskola országos hírű. És természetesen ott van Oxfordban a Kinsgbridge College, ahol apa is tanult.

– Színigaz, drágám, de ezt én is tudom.

– És mégis híjával találtatunk.

– De csak nem!

Elsie habozott, de már nem fordulhatott vissza. Vadul dobolt a szíve, amikor elkiáltotta magát:

– Mason, kérem, jöjjenek be!

Mason bevezetett egy tíz-tizenegy éves, mocskos kisfiút, aki valami undok büdösséget hozott magával a szobába. Csodamód egy cseppet sem illetődött meg a környezettől.

Elsie az apjához fordult.

– Bemutatom Jimmy Passfieldet.

– Nekem aszonták, hogy fogni kapok mustáros kolbászt, de még semmit se nem kaptam! – jelezte a kölyök egy királyi herceg arroganciájával, noha udvarképtelen nyelvtannal.

– Mi a csoda ez? – hüledezett a püspök.

Elsie imádkozott, hogy az apja ne kapjon dührohamot.

– Apám, csak egy-két percet kérek! – Az apai engedélyt be sem várva ismét a gyerekhez fordult. – Tudsz olvasni, Jimmy? – Visszafojtotta a lélegzetét, mert nem lehetett biztos a válaszban.

– Nem kő nekem olvasni – felelte kihívóan a kölyök. – Tudok én mindent. Fejbűl tudom, mikor gyün a postakocsi héccör egy héten, rá se kő néznem a pappírra, amék ki van szegelve ottan a Harang fogadóba.

A püspök a torkát köszörülte, amiről Elsie nem vett tudomást. Föltette a perdöntő kérdést.

– Tudod-e, kicsoda Jézus Krisztus?

– Én mindenkit ösmerek, de Kingsbridge-be senki se nincs, akit annak híjnak. Ide a bökőt! – Egyet tapsolt, aztán beleköpött a tűzbe.

A püspök – ahogy azt Elsie remélte – szólni sem bírt a felháborodástól.

Jimmy folytatta:

– Szok feljárni Combe-búl egy dereglyés, aztat híják Jason Cryernak. – Megfenyegette az ujjával Elsie-t. – Egy pennybe, hogy te tudod rosszul a nevit!

Elsie tovább ütötte a vasat.

– Templomba jársz?

– Eccer odamentem, de osztán el is gyüttem, mert nem akartak adni a borbúl.

– Nem akarod, hogy a bűneid bocsánatot nyerjenek?

Jimmy felháborodott.

– Én sose nem csináltam semmi bűnt, és az a malac, améket megfúttak Andrewsnétúl a Kút uccába, ahhoz semmi közöm, még csak ottan se vótam!

– Jól van, jól van, Elsie, értem, mit akarsz! – mondta a püspök. – Mason, vigye ki a gyereket!

– És adjon neki kolbászt – tette hozzá Elsie.

– Mustárral! – figyelmeztette Jimmy.

– Mustárral – visszhangozta Elsie.

Mason és Jimmy távoztak.

Arabella összecsapta a kezét, és kacagott.

– Eszem a szívét a csibészének! Nem fél ez senkitől!

– Jimmy nem kivételes jelenség, apám – szólt komolyan Elsie. – A kingsbridge-i gyerekeknek a fele ilyen. Sose látnak iskolát belülről, és hacsak a szüleik nem viszik el őket a templomba, sose tanulnak a keresztyén vallásról semmit.

A püspök láthatólag megrendült.

– De te úgy gondolod, hogy én tehetek ellene valamit?

Ez volt az a pont, ahova Elsie el akart érni.

– Néhány polgár arról beszél, hogy indítani kellene egy vasárnapi iskolát. – Ez nem egészen volt igaz. Elsie fejében született meg a vasárnapi iskola gondolata, és bár sokan helyeselték, a püspök lánya nélkül valószínűleg nem lehetett volna megcsinálni. Ám Elsie nem akarta elárulni az apjának, milyen könnyen meghiúsíthatná a tervet.

– De hát Kingsbridge-ben már vannak kisgyerekeknek való iskolák – mondta a püspök. – Azt hiszem, a Halászok utcájában Mrs. Baines egészséges keresztyén elvekre oktatja őket. Bár azzal a loversfieldi hellyel szemben fenntartásaim vannak, ahova a metodisták küldik a fiaikat.

– Azokban az iskolákban természetesen tandíjat kell fizetni.

– Hogyan működhetnének másként?

– Én egy ingyenes iskoláról beszélek szegény gyermekeknek, vasárnap délutánonként.

– Aha. – Elsie látta az apján, hogy az agya a kifogásokat őrli. – Helyileg hol lenne?

– Talán a Gyapjútőzsdén. Azt sose használják vasárnap.

– Szerinted a polgármester megengedi, hogy a szegények gyerekei használhassák a Gyapjútőzsdét? Jó, ha a felük szobatiszta! Hiszen még a székesegyházban is láttam… de ne is beszéljünk erről.

– Bizonyosra veszem, hogy a gyerekeket kézben lehet tartani. De ha nem használhatjuk a tőzsdét, vannak más lehetőségek.

– És ki vállalná a tanítást?

– Többen jelentkeztek, köztük Amos Barrowfield, aki a középiskolába járt.

– Sejtettem, hogy Amos bekerül valamiként a képbe – mormolta Arabella.

Elsie elvörösödött, de úgy tett, mintha nem hallotta volna.

A püspök elengedte a füle mellett Arabella megjegyzését, és nem vette észre Elsie pirulását.

– Ha jól tudom, az ifjú Barrowfield metodista – mondta.

– Midwinter kanonok lesz a patrónus.

– Újabb metodista, székesegyházi kanonok létére!

– Engem kértek fel igazgatónak, és én nem vagyok metodista.

– Igazgatónak! Ahhoz még nagyon fiatal vagy!

– Húszéves vagyok, és eléggé tanult, hogy olvasásra oktassak gyerekeket.

– Nem tetszik ez nekem – jelentette ki határozottan a püspök.

Elsie nem csodálkozott, bár az ellentmondást nem tűrő hang megriasztotta. Számított a rosszallásra, és volt terve az apja megnyerésére. Most mégis azt kérdezte:

– Mi a csoda nem tetszik rajta?

– Nézd, angyalom, nem jó az, ha a dolgozó osztályok megtanulnak olvasni és írni – váltott át a püspök annak az érett férfiúnak az atyáskodó modorára, aki megosztja bölcsességét a fellegekben kóválygó ifjúsággal. – A könyvek és az újságok aztán megtöltik a fejüket félig értett gondolatokkal. Ettől pedig elégedetlenek lesznek azzal a társadalmi helyzettel, amelyet nekik rendelt az Úr, és dőreségükben egyenlőségre és demokráciára áhítoznak.

– De hát csak kell olvasniuk a Bibliát!

– Az még rosszabb! Félremagyarázzák a Szentírást, és hamissággal vádolják a hivatalos egyházat. Disszenterek{2} és szakadárok lesznek, aztán pedig saját templomokat követelnek, mint a presbiteriánusok és a kongregacionalisták. Meg a metodisták!

– A metodistáknak nincsenek is templomaik.

– Csak várd ki a végét!

Elsie apja jó debattőr volt, elvégre Oxfordban végzett. Normális körülmények között a lány élvezte a szópárbajt, ám ez a terv túlságosan fontos volt, ezért nem engedhette meg magának, hogy alulmaradjon. Mivel azonban beszervezett egy másik látogatót, egy olyat, aki talán képes lesz meggyőzni az apját, folytatnia kellett a disputát, amíg nem jelentkezik az illető.

– Nem gondolja, hogy a bibliaolvasás segítségével a munkásemberek könnyebben ellenállhatnak a hamis prófétáknak?

– Sokkal könnyebb lenne, ha megfogadnák az egyház szavát.

– De nem fogadják meg, vagyis ez fennkölt, ám megvalósíthatatlan tanács.

Arabella felkacagott.

– Hallanátok magatokat! – mondta. – Úgy vitatkoztok, akár egy whig és egy tory. Nem a francia forradalomról van szó, hanem egy vasárnapi iskoláról, ahol gyerekek ülnek a padlón, palatáblára körmölik a nevüket, és azt éneklik, hogy „Menjünk fel a Sionba az Úrhoz!”

A szobalány bedugta a fejét az ajtón.

– Püspök úr, Mr. Shoveller keresi!

– Ki az a Shoveller?

– A takács – magyarázta Elsie. – Csak mindenki Spade-nek hívja.{3} Anyának és nekem hozott kelmét, hogy megnézhessük. – A szobalányhoz fordult. – Vezesse be, Mason, és hozzon neki egy csésze teát.

Egy takács a püspök családjánál sokkal lejjebb állt a ranglétrán, ám Spade sármos volt és finom modorú; önerőből elsajátította a szalonok etikettjét, hogy az urakkal üzletelhessen. Egy vég szövettel jelent meg a szobában. Rokonszenvesen markáns jelenség volt szélfútta hajával, széles mosolyával. Mindig jól öltözött, és a ruháit a saját kelméiből varratta.

– Nem szeretném reggeli közben zavarni, püspök uram – mondta, és meghajolt.

Elsie látta az apján, hogy nincs elragadtatva, de azért úgy tesz, mintha nem bánná. – Fáradjon be, Mr. Shoveller, jöjjön csak!

– Nagyon kegyes, uram. – Spade beállt arra a pontra, ahol mindenki láthatta, és legöngyölt egy hosszabb szövetdarabot.

– Miss Latimer ezt szerette volna látni.

Elsie-t nem nagyon érdekelte az öltözködés – túl frivol dolog volt ahhoz, hogy igényt tarthasson az érdeklődésére, akárcsak az anyja rózsái –, de még ő is elámult a rőtbarna és a sötét mustársárga csodás árnyalataitól a finom kockás mintában. Spade megkerülte az asztalt, és Arabella elé tartotta a szövetet, vigyázva, hogy ne érintse meg az asszonyt.

– Nem mindenki viselheti ezeket a színeket, ám kegyedhez éppen illenének, Mrs. Latimer – mondta.

Arabella felállt, és megnézte magát a kandalló fölötti tükörben.

– Ó, igen! – mondta. – Valóban jól mutat!

– A szövet a selyem és a merinógyapjú keveréke – magyarázta Spade. – Nagyon puha. Érintse csak meg! – Arabella engedelmesen megsimogatta a kelmét. – Meleg, ugyanakkor könnyű – tette hozzá Spade. – Tökéletes anyag lenne tavaszi kabáthoz vagy köpenyhez.

És drága is, gondolta Elsie. Ám a püspök gazdag volt, és sose kifogásolta, ha Arabella költötte a pénzét.

Spade a püspökné mögé került, és Arabella vállára borította a szövetet. Arabella összefogta a nyakán a kelmét, és félfordulatot tett jobbra, majd balra, hogy más-más szögből láthassa magát.

Mason meghozta a teát. Spade egy székre helyezte a szövetet, hogy Arabella tovább próbálgathassa, majd az asztalhoz ült, hogy megigya a teáját.

– Éppen azt vitattuk meg, hogy legyen-e vasárnapi iskola a szegények gyermekei számára – mondta Elsie.

– Elnézést kérek, amiért megzavartam önöket.

– Szó sincs ilyesmiről. Viszont érdekelne a véleménye.

– Pompás elképzelésnek tartom.

– Apám attól fél, hogy belesulykolják a gyerekekbe a metodizmust. Charles kanonok lesz a patrónus, és Amos Barrowfield segít a tanításban.

– A püspök úr bölcs ember – jelentette ki a takács, holott neki elvileg Elsie-t kellett volna támogatnia, nem az apját. De Spade már folytatta is: – Jómagam ugyancsak metodista vagyok, de hiszek abban, hogy a gyermekeket az alapigazságokra kell megtanítani ahelyett, hogy dogmatikus finomságokkal zavarjuk meg a fejüket.

Jó, egyszerű érv volt, ám a püspökről lepergett.

Spade tovább ütötte a vasat:

– De ha az ön iskolájában mindenki metodista, Elsie, az anglikán egyháznak ugyancsak be kell indítania a saját vasárnapi iskoláját, hogy legyen választási lehetőség!

A püspök meglepetten felmordult. Erre nem számított.

– Biztosra veszem, hogy városunk sok polgárának tetszene, ha személyesen a püspök úr mesélne gyermekeiknek történeteket a Bibliából.

Elsie-ből kis híján kitört a nevetés. Az apjáról meg lehetett volna mintázni az elszörnyedést. Hogy ő meséljen a kingsbridge-i szegények mosdatlan gyerekeinek a Bibliából!

– Spade, az iskolát én fogom irányítani – mondta –, vagyis gondom lesz rá, hogy a gyerekeket kizárólag azokra a hitelvekre oktassák, amelyeket egyformán vall az anglikán egyház és a metodista reformátorok.

– Ó! Ez esetben visszavonok mindent, amit mondtam. Mellesleg szerintem önből csodálatos tanító lesz.

A püspök láthatólag megkönnyebbült.

– Nohát, csináld meg a vasárnapi iskoládat, ha annyira akarod – mondta. – Nekem most a dolgom után kell néznem. Jó napot, Mr. Shoveller. – Kivonult a szobából.

– Elsie, ezt te tervelted ki? – kérdezte Arabella.

– De mennyire, hogy én. Köszönöm, Spade. Szenzációs volt!

– Lekötelez. Mrs. Latimer – fordult Arabellához Spade –, ha szeretne ruhát ebből a csinos anyagból, a nővérem a legnagyobb örömmel elkészíti.

Spade nővére, Kate Shoveller ügyes varrónő volt, aki egy másik nővel, Rebecca Liddle-lel közösen vezette a boltját az Általúton. Ruháik divatosak voltak, az üzlet virágzott.

Elsie meg akarta jutalmazni Spade-et, amiért segítő kezet nyújtott neki.

– Varratnod kellene egy kabátot – javasolta az anyjának. – Gyönyörű lenne.

– Azt hiszem, megcsináltatom – mondta Arabella. – Kérem, értesítse Miss Shovellert, hogy meglátogatom az üzletben.

Spade meghajolt.

– A legnagyobb örömmel – mondta.

4. fejezet

Sal szemét kerülte az álom a temetés előtti éjszakán. Hol Harryt siratta, hol azon emésztette magát, hogyan boldogul majd a férje keresménye nélkül.

A tetem lepelbe burkolva feküdt a hideg templomban, Salnek nem kellett osztoznia a fekhelyen, amelyet üresnek érzett. Egyfolytában vacogott. Utoljára nyolc éve hált egyedül, az esküvőjüket megelőző éjszakán.

Kit a kicsi ágyban feküdt, Sal tudta a szuszogásából, hogy alszik. Ő legalább elfeledkezhetett a bánatáról az álomban.

Hol elszunnyadva, hol felriadva addig vergődött a keserédes emlékek és a balsejtelmek hullámverésében, amíg meg nem látta a zsalugáter szélén a világosságot. Ekkor fölkelt, tüzet gyújtott, és leült fonni addig is, amíg Kit föl nem kelt. Aztán elkészítette a reggelijüket: zsíros kenyeret teával. Hamarosan túl szegény lesz ahhoz, hogy teát vehessen.

Délutánra tűzték ki a temetést. Kit inge vékonyra kopott, és annyira elrongyolódott, hogy már meg sem tartotta a foltot. Sal nem akarta, hogy a fia ágrólszakadtnak látsszon a mai napon. Harry után maradt egy ing, azt át lehetett alakítani úgy, hogy a gyerek viselhesse. Leült szabni és varrni.

Az utolsó öltéseknél tartott, amikor hallotta, hogy lövöldöznek. Ez Will Riddick lesz, foglyokra lődöz a Malom-réten. Riddick bűne, hogy Sal váratlanul koldusbotra jutott. Úgy illik, hogy az uraság tegyen róla. Felforrt benne a méreg, és elhatározta, hogy felelősségre vonja Riddicket.

– Maradj itt! – mondta Kitnek. – Addig söpörd fel a padlót! – Kilépett a hideg reggelbe.

Will a réten volt a fekete-fehér szetterjével. Miközben Sal hátulról közeledett hozzá, riadt madarak röppentek a magasba a szomszédos erdőből. Will kétszer közéjük lőtt. Jó céllövő volt; két madár bucskázott le a magasból. Szürkék voltak, csíkos szárnyúak, nagyjából akkorák, mint a galambok. Csapzott hajú, girhes alak lépett ki a fák közül, akiben Sal fölismerte Plattset, az udvarház komornyikját. Nyilván ő verte föl a madarakat Willnek.

A kutya rohant a zsákmányért, és egyesével odahozta a gazdájának a madarakat.

– Folytasd! – ordított rá Will a komornyikra.

Sal éppen ekkor ért oda Willhez.

Emlékeztette magát, hogy semmi haszna sértegetni az urakat. Néha rávehetők – meggyőzéssel, hízelgéssel, sőt akár korholással –, hogy azt tegyék, ami helyes, ám nem szabad erőszakoskodni velük. Ha ilyesmit orrontanak, csak még jobban megkötik magukat.

– Mit akarsz? – kérdezte gorombán Will.

– Tudnom kell, mit akar tenni értem… az uraság – tette hozzá Sal némileg megkésve.

Will újratöltötte a puskáját.

– Miért kellene bármit is tennem érted?

– Mert Harry az uraságnak dolgozott. Mert az uraság túlságosan megrakatta a szekeret. Mert nem hallgatott Ike figyelmeztetésére. Mert megölte a férjemet.

Will elvörösödött.

– Kizárólag a saját hibájából történt!

Sal szelíden, észérvekkel próbált válaszolni.

– Vannak, akik elhihetik, amit mondott nekik, de az uraság tudja az igazságot, mert ott volt, és én is ott voltam.

Will közönyösen ácsorgott, a puskát lazán lógatta, de úgy tartotta, hogy a fegyver csöve Salre mutasson. Sal bizonyosra vette, hogy ez tudatos fenyegetés, de nem hitte, hogy Will meghúzná a ravaszt. Nehéz lenne balesetként tálalnia két nappal az után, hogy megölte Harryt.

– Gondolom, most adományt akarsz – vetette oda Will.

– Azt akarom, amit elvett tőlem. A férjem bérét, heti nyolc shillinget.

Will úgy tett, mint aki jól mulat.

– Nem kényszeríthetsz, hogy heti nyolc shillinget fizessek neked! Miért nem keresel más férjet? – Gúnyosan végigmérte az asszonyt, szürkésbarna ruháját, otthon varrt lábbelijét. – Csak kell lennie valakinek, akinek te is kellesz.

Sal nem sértődött meg. Tisztában volt vele, hogy tetszik a férfiaknak. Maga Will is kéjesen meregette rá a szemét. Nem is egyszer. Mégsem tudta elképzelni, hogy ismét férjhez menjen.

Ám ezt az érvet most nem lehetett bedobni. Helyette azt mondta:

– Ha ez bekövetkezik, megvonhatja tőlem a fizetést.

– Nem is fogom elkezdeni.

Szárnyak csattogása hallatszott, a madarak ismét felröppentek. Will megpördült, lőtt. Két újabb fogoly hullott le a földre. A kutya apportírozta az egyiket, aztán rohant a másodikért.

Will fölvette a lábánál fogva a madarat.

– Nesze – mondta Salnek. – Kapsz egy foglyot.

A madár világosszürke begye véres volt, de még élt. Nagy volt a kísértés. Milyen jó ebédet főzhetne Kitnek és magának is a fogolyból!

– Kárpótlás az uradért – folytatta Will. – Gondolom, ér annyit.

Az asszony felhördült, mintha ököllel ütötték volna meg. Nem kapott levegőt, hogy szólhasson. Hogy merészel Will olyat mondani, hogy Harry annyit ér, mint egy fogoly! A dühtől fuldokolva sarkon fordult és elsietett, otthagyva Willt a madarával.

Salben forrt a méreg. Ha tovább marad, még valami oktalanság szaladt volna ki a száján.

Keresztülcsörtetett a mezőn a háza irányába, aztán meggondolta magát, és elhatározta, hogy a földesúrhoz folyamodik. Az se egy tündérherceg, de nem olyan aljas, mint a fia. Sal ügye pedig nem hagyható ennyiben.

A falusiaknak megtiltották, hogy a főbejáraton át jöjjenek-menjenek. Salnek kedve lett volna megszegni a parancsot, de aztán elbizonytalanodott. Nem akarta a hátsó ajtót használni, mert ott találkozhat a személyzettel, azok pedig ragaszkodnának hozzá, hogy várjon, amíg megkérdezik a földesúrtól, bebocsássák-e hozzá Salt, és a válasz lehetne nemleges. Volt viszont egy mellékajtó a falusiaknak arra az esetre, ha a bérleti díjat hozták. Ettől az ajtótól rövid folyosó vezetett az előcsarnokig és a földesúr irodájába.

Sal megkerülte a házat, próbát tett az ajtóval. Nem volt bezárva.

Bement.

Az iroda ajtaja nyitva állt, és dohányfüst áradt belőle. Sal benézett, és meglátta az uraságot az asztalánál: pipázott, és egy mappába írt. Az asszony kopogtatott, és beszólt:

– Bocsánatát kérem az úrnak!

Riddick felnézett, és kivette a pipát a szájából.

– Te meg mit keresel itt? – kérdezte ingerülten. – Ma nincs fizetésnap!

– Nem volt bezárva az oldalsó ajtó, nekem pedig sürgősen beszélnem kell az úrral. – Átlépte a küszöböt, becsukta maga után az ajtót.

– A cselédbejárót kellett volna használnod. Kinek képzeled te magadat?

– Uram, tudnom kell, hogy mit fog tenni értem most, hogy a férjem meghalt. Gyermekem van, akit etetnem és ruháznom kell.

A földesúr habozott. Sal úgy vélte, hogy ha tehetné, kibújna a felelősség alól, de gyaníthatóan rossz a lelkiismerete. Nyilvánosan alighanem tagadná, hogy Will volt a bűnös Harry halálában. Mégse olyan gonosz, mint a fia. Sal látta, hogy habozás és szégyenkezés suhan át a rezes arcon. Aztán mintha megkeményítette volna a szívét.

– Erre való a szegénygondozás – mondta.

A falusi telkesgazdák minden évben befizettek egy meghatározott összeget a parókiai szegények támogatására. Az alapot az egyház kezelte.

– Menj a rektorhoz – folytatta Riddick. – Ő a szegényügyi felügyelő.

– Uram, Riddick rektor gyűlöli a metodistákat.

– Akkor talán nem kellene metodistának lenned! – mondta a földesúr olyan arccal, mint aki most játszotta ki az adu ászt.

– A szegénygondozásnak nem csak azokra kellene vonatkoznia, akik egyetértenek a tiszteletessel.

– A pénzt az anglikán egyház adja!

– De az nem a parókia pénze. A telkesgazdák adják össze. Tévednének, amikor bíznak az egyház tisztességében?

A földesúr felháborodott.

– Te is az a fajta vagy, aki azt képzeli, hogy rendreutasíthatja a nála különbeket?

Salt elhagyta a reménység. Ha a hatalmasokkal vitázunk, annak mindig ez a vége. Az úri rendnek azért van igaza, mert ők az urak, és ebbe nem szólhat bele törvény, ígéret vagy logika. Csak a szegények kötelesek betartani a szabályokat.

Nem maradt energiája. Most majd könyöröghet Riddick rektornak, aki mindent elkövet, hogy ne kelljen segítenie.

Szó nélkül kijött a szobából, a mellékajtón távozott, és hazabaktatott csüggedten és reményvesztetten.

Befejezte Kit ingét. Utána sajtot és kenyeret ebédeltek, aztán megkondult a harang, és ők elgyalogoltak Szent Máté templomába, ahol máris sokan voltak: a hajó zsúfolásig megtelt. Kicsi, középkori építmény volt a templom, már bővíteni kellett volna a település növekvő lélekszámának megfelelően, ám Riddickék nem óhajtottak ilyesmire költeni.

Voltak a gyászolók között, akiket csupán felületes ismeretség fűzött Harryhez. Sal nem is értette, miért vették a fáradságot, hogy időt szakítsanak a temetésre, de aztán rájött, mi volt a különleges a férje halálában. Nem betegség, vénség vagy kivédhetetlen balszerencse okozta, mint más rendes esetben, hanem Will Riddick ostobasága és embertelensége. A falusiak megjelenése a temetésen félreérthetetlenül kifejezte, hogy Harry élete is számít, és a halálára nem lehet fátyolt vetni csak úgy.

Riddick rektor megértette az üzenetet. Ahogy bevonult ornátusban, előbb kigúvadt a szeme a sokaság láttán, aztán mérges képet vágott. Az oltárhoz talpalt, és nekiveselkedett a szertartásnak. Sal biztosra vette, hogy a legszívesebben ellógná a temetést, de hát ő volt az egyetlen egyházi személy a helységben, és a keresztelőkért, esketésekért és temetésekért járó stóla csinosan megfejelte a fizetését.

Riddick olyan gyorsan darálta le a misét, hogy a gyülekezet elégedetlenül morogni kezdett. A rektor nem vett tudomást róluk, ő csak minél előbb végezni akart. Sal ügyet sem vetett rá. Folyton az járt az eszében, hogy nem látja Harryt soha többé, és megállíthatatlanul folytak a könnyei.

Ike szerzett koporsóvivőket. A gyülekezet követte őket a sírkertbe. Brian Pikestaff az özvegy mellé állt, és vigasztalóan átkarolta Sal reszkető vállát.

A rektor elmondta az utolsó imát. A testet visszaadták a földnek.

Ahogy a szertartás véget ért, Riddick odajött Salhez, aki felkészült rá, hogy valamilyen hazug vigaszt fog hallani, de a rektor azt mondta:

– Apámtól hallottam, hogy jártál nála. Délután elmegyek hozzád. – Azzal már ott se volt.

Riddick távozása után Brian Pikestaff tartott egy rövid gyászbeszédet. Szeretettel és tisztelettel beszélt Harryről, amit bólogatás és elmormolt ámenek nyugtáztak a sír körül. Pikestaff elmondott még egy imát, aztán elénekelték a Megváltó szeretet zsoltárt.

Sal kezet rázott néhány meghitt baráttal, megköszönte, hogy eljöttek, utána kézen fogta Kitet, és hazasietett.

Alighogy hazaértek, betoppant Brian. Lúdtollát és tintát hozott egy üvegcsében.

– Gondoltam, be akarod írni Harry nevét a Bibliádba – mondta. – Nem maradok. Majd akkor hozd vissza a tollat és az üveget, ha lesz időd.

Sal jobban értett az olvasáshoz, mint az íráshoz, de le tudta írni a dátumokat, és bármit lemásolt. Harry neve már benne volt a könyvben az esküvőjük dátumával, és ahogy az asztalhoz ült kezében a pennával, eszébe jutott az a nyolc évvel korábbi nap. Eszébe jutott, milyen boldogság volt feleségül mehetni Harryhez. Új ruhába öltözött – abba, ami most van rajta. Elmondta a míg a halál el nem választ szavakat, de sose képzelte, hogy ilyen rövid időre szólnak. Pár percre átengedte magát a gyásznak.

Aztán felszárította a könnyeit, és lassan, gondosan beírta a könyvbe:

Harold Clitheroe, meghalt 1792. december negyedik napján.

Szívesen hozzátett volna valamit Harry halálának körülményeiről, de nem tudta, hogyan írják azt, hogy elgázolta egy szekér vagy a földesúr fiának ostobasága miatt, és különben is, alighanem bölcsebb dolog tartózkodni az ilyesfajta dolgok írásba foglalásától.

Az életnek vissza kellett zökkennie a kerékvágásba. Sal a rokkájához ült, és a nyitott ajtón behulló fényben dolgozott. Kit mellette kuporgott szokása szerint, és a laza előfonatot adogatta az anyjának. Sal hajtotta a kereket, amely egyszerre forgatta a csévét és sodorta a feszes fonalat a gyapjúból. Kit nagyon elgondolkozott valamin, és egyszer csak megkérdezte:

– Miért kell meghalnunk, mielőtt az égbe kerülünk?

Annak idején Sal is kérdezgetett ilyeneket, bár neki úgy rémlett, ő már idősebb volt, inkább tizenkettő. Egyhamar rájött, hogy ritkán kap hasznos magyarázatot a vallás érthetetlen részleteire, és onnantól felhagyott a faggatózással, de volt egy olyan sejtelme, hogy Kit makacsabb lesz.

– Sajnálom, de nem tudom, miért – felelte. – Senki se tudja. Ez titok.

– Felment már valaki az égbe meghalás nélkül?

Sal éppen nemet akart mondani, de aztán fölrémlett benne egy emlék. Pár perc fejtörés után beugrott a neve is.

– Igen, volt egy ilyen ember. Illésnek hívták.

– Szóval őt nem temették el egy udvaron, egy templom mellett?

– Nem. – Sal bizonyosra vette, hogy még templomok se voltak az ótestamentumi próféták idejében, de nem akarta kiigazítani Kit tévedését.

– Hogy ment fel az égbe?

– Egy szélvihar vitte fel. – Gyorsan hozzátette, hogy kivédje az elkerülhetetlen kérdést: – Nem tudom, miért.

A kisfiú elcsöndesedett. Sal kitalálta, hogy az apjára gondolt, aki odafent van a mennyekben Istennel és az angyalokkal.

Kitnek volt egy újabb kérdése.

– Miért van szükség a nagy kerékre?

Sal erre már tudott válaszolni.

– A kerék sokkal nagyobb a csévénél, amelyet forgat. Te is látod, ugye?

– Igen.

– Tehát amíg a kerék egy kört ír le, a cséve ötször pörög. Ez azt jelenti, hogy a cséve sokkal gyorsabb.

– De akkor forgathatnád csak a csévét.

– Régen azt is csinálták, még mielőtt feltalálták a nagy kereket. Csakhogy a csévét pörgetni nehéz. Hamar elfárad az ember. Viszont a kereket akár egész nap lassan forgathatod.

Kit mélyen elgondolkozva bámulta a rokkát. Különleges gyerek volt. Sal tudta, hogy minden anya így gondolkozik, főleg azok, akiknek csak egy gyermekük született, de ő akkor is úgy látta, hogy Kit különbözik a többiektől. Ha majd felnő, többre lesz képes a robotolásnál. Sal nem is akarta, hogy úgy éljen, mint az anyja, egy kémény nélküli tőzegviskóban.

Valamikor Salnek is voltak ambíciói. Rajongott a nagynénjéért, Sarah-ért, aki Sal anyjának a legidősebb nővére volt. Sarah otthagyta a falut, beköltözött Kingsbridge-be. Az utcákon árult balladákat, és énekelte is őket mint segédeladó. Feleségül ment a férfihoz, aki a balladákat nyomtatta, és számtant tanult, hogy könyvelhessen a férjének. Egy darabig évente egyszer-kétszer ellátogatott a faluba, jól öltözötten, sikkesen, magabiztosan, és gavalléros ajándékokat hozott: ruhára való selymet, egy élő csirkét, egy üvegtálat. Mesélt dolgokról, amelyeket az újságokban olvasott: az amerikai forradalomról, Cook kapitány útjáról Ausztráliába, a 24 éves William Pitt miniszterelnöki kinevezéséről. Sal olyan akart lenni, mint Sarah néni. De aztán beleszeretett Harrybe, és más irányba fordult az élete.

Még nem tudta elképzelni, hogy Kit élete melyik irányba kanyarodhat, de azt tudta, hogy mindennek a kezdete a tanulás. Megtanította a fiát a betűkre meg a számokra, és Kit már fel tudta karcolni a földre hárombetűs nevét. De mivel Salt nemigen iskolázták, hamarosan nem lesz mire tanítania a gyermeket.

Volt a faluban iskola, amelyet a rektor igazgatott: Badfordban Riddickék tartottak kézben úgyszólván mindent. A tandíj napi egy penny volt. Sal odaküldte a gyereket, valahányszor volt egy fölösleges pennyje, de az ritkán fordult elő, és most, hogy Harry elment, talán soha nem is lesz. Sal ragaszkodott ahhoz az álmához, hogy Kitnek boldogulnia kell, csak azt nem tudta, hogyan.

– Olvasunk? – kérdezte Kit.

– Jó ötlet. Hozd a könyvet.

Kit hozta a Bibliát. A földre tette, hogy mindketten lássák munka közben.

– Mit olvassunk?

– Olvassuk azt a történetet, ahol a fiú megöli az óriást. – Sal fölemelte a súlyos kötetet, és kikereste Sámuel első könyvének tizenhetedik fejezetét.

Folytatták a munkát, miközben Kit olvasni próbált. Az anyjának segítenie kellett minden egyes névnél, és sok szónál. Sal kislány korában megkérdezte, mit jelent a „hat sing és egy arasz”, így legalább felvilágosíthatta Kitet, hogy Góliát majd’ három méter magasra nőtt.

Éppen az arckifejezés szóval viaskodtak, amikor kopogtatás nélkül berontott a rektor.

Kit elhallgatott, Sal felállt.

– Mi ez? – kérdezte Riddick. – Olvasás?

– Dávid és Góliát története, rektor úr – felelte Sal.

– Hmm. Ti, metodisták, mindig magatok akarjátok olvasni a Bibliát. Jobban tennétek, ha a rektorotokra hallgatnátok.

Ez most nem a megfelelő pillanat volt, hogy Sal vitatkozni kezdjen.

– Uram, ez az egyetlen könyv a háznál, és nem gondoltam, hogy a gyermeknek bárminő kára származna Mennyei Atyánk szent igéjéből. Bocsánatot kérek, ha hibáztam.

– Nos, tulajdonképpen nem ezért jöttem. – Körülnézett, hogy hova ülhet, de mivel nem voltak székek a háznál, kihúzott magának egy háromlábú zsámolyt. – Szóval azt akarod, hogy az egyház részesítsen szegénygondozásban.

Sal nem mondta, hogy az a pénz nem az egyház pénze. Alázatosnak kell lennie, különben Riddick mereven elzárkózhat. A szegényügyi felügyelőnek nincs fölöttese, akihez apellálni lehet. Így hát Sal lesütötte a szemét, és azt felelte:

– Igenis, rektor úr.

– Mennyi ennek a háznak a lakbére?

– Heti hat penny, uram.

– Azt a parókia fogja fizetni.

Tehát az a legfőbb gondod, hogy az uraság el ne veszítse a jövedelmét, gondolta Sal. Bár akkor is megkönnyebbülés tudni, hogy neki és Kitnek legalább fedél lesz a fejük fölött.

– Viszont te jól keresel a fonással.

– Amos Barrowfield egy shillinget fizet fél kiló felfont gyapjúért, és ha egy éjszaka nem alszom, másfél kilót is meg tudok csinálni.

– Három shilling majdnem a fele egy napszámos bérének.

– Három nyolcada, uram – helyesbített Sal. Ott, ahol minden penny számít, veszélyes saccolni.

– Hát akkor itt az ideje, hogy Kit munkába álljon.

Sal elhűlt.

– Hiszen hatéves!

– Igen, és hamarosan hét lesz. A gyerekek általában ilyen idős korukban kezdenek dolgozni.

– Csak márciusban lesz hét!

– Március huszonötödikén. Megnéztem az idejét az egyházközségi matrikulában. Nincs már az olyan messze.

Az még több mint három hónap, és az hosszú idő hatévesen. Ám Salnek más ellenvetése is volt.

– Mit dolgozna? Tél van, ilyenkor senki se fogad fel munkást.

– Az udvarházban szükségünk van egy cipőtisztító fiúra.

Tehát ez a tervük.

– És mit dolgozna Kit?

– Hát először is természetesen megtanulná tükörfényesre kefélni a cipőket! Meg másmilyen hasonló aprómunkái lennének. Késeket fenni, tűzifát hozni, éjjeli edényeket tisztára súrolni és ilyesmik.

Sal a fiára nézett, aki nagy szemekkel figyelt. Olyan kicsi és törékeny volt, hogy az asszony majdnem elsírta magát. Bár a rektornak igaza van: mindjárt itt az ideje, hogy dolgozni kezdjen.

– Az is javára válik, ha az úri házban megtanulja a viselkedést – tette hozzá Riddick. – Akkor talán nem lesz olyan impertinens, mint az apja.

Sal igyekezett elengedni a füle mellett a Harrynek címezett sértést.

– Mennyi fizetést kapna?

– Heti egy shillinget, ami egy gyereknél nagyon szép.

Ez is igaz volt.

– Továbbá természetesen etetik és ruházzák. – Riddick egy pillantást vetett Kit foltozott harisnyájára és túlméretezett kabátjára. – Így nem járhat.

Kit szeme felcsillant az új ruha említésétől.

– És természetesen az udvarházban hálna – tette hozzá a rektor.

Sal elszörnyedt, holott nem kellett volna megdöbbennie: a szolgák többsége ott lakott, ahol dolgozott. Tehát egyedül marad. Milyen magányos lesz az élete!

Kit ugyancsak kétségbeesett. Kicsordultak a könnyei.

– Hagyd abba a picsogást, gyerek – szólt rá a rektor –, és légy hálás a jó meleg házért meg a tele tányérért. A korodbeli fiúk már szénbányákban dolgoznak!

Ez is igaz, gondolta Sal.

– Anyát akarom! – zokogta Kit.

– Én is akarnám a magamét, de meghalt – mondta Riddick. – Neked még mindig megvan a sajátod, és fél nap szabadságot kapsz minden vasárnap délután. Akkor majd láthatod az anyádat.

Ettől Kit még keservesebben kezdett sírni.

Sal lehalkította a hangját.

– Csak most veszítette el az apját, és most úgy érzi, hogy az anyját is el fogja veszíteni.

– Hát pedig nem fogja. Meg fogja tudni jövő vasárnap, amikor eljön látogatóba.

Sal megdöbbent.

– Már most el akarja vinni?

– Nincs értelme halogatni. Minél hamarabb kezd, annál gyorsabban megszokja. Bár ha nem vagy olyan szorult helyzetben, mint állítod…

– Jól van, jól van!

– Akkor most viszem.

– Úgyis megszökök! – sipította Kit éles, kihívó hangon.

A rektor vállat vont.

– Akkor majd levadásznak és visszahoznak, és megkorbácsolnak.

– Akkor újra megszökök!

– Ha azt teszed, újra visszavisznek, bár úgy vélem, az első verés is elég lesz.

– Ejnye, Kit, hagyd abba a sírást! – szólt közbe Sal. Határozottan beszélt, noha ő is majdnem elsírta magát. – Apád elment, neked pedig hamarabb kell felnőnöd, mint vártuk. Ha jól viselkedsz, kapsz ebédet meg vacsorát és szép ruhákat.

– Az uraság heti három pennyt levon a béréből inni- és ennivalóra, továbbá heti hat pennyt a ruházatra az első negyven hétre – mondta a rektor.

– De hisz ez azt jelenti, hogy hetente csak három pennyt fog keresni!

– Annál többet nem is érdemel az elején.

– És mennyit kapok a szegénygondozásból?

Riddick méltatlankodást színlelt.

– Természetesen semmit!

– De akkor miből éljek?

– Nincs gyereked és urad, akikről gondoskodnod kelljen; fonhatsz akár egész nap. Becslésem szerint képes leszel megduplázni a keresetedet. Heti hat shillinget keresel, amiből csak magadra kell költened.

Sal tudta, hogy ehhez napi tizenkét órát kell fonnia heti hat napban. A veteményesét fölveri a gaz, a ruhái elkopnak, kenyéren és sajton fog élni, de legalább életben marad. Akárcsak Kit.

A rektor felállt.

– Na, gyere, legény.

– Vasárnap találkozunk, Kit, és akkor majd mindent elmesélsz. Adj egy búcsúpuszit!

Kit egyfolytában sírva átölelte az anyját. Sal megcsókolta, aztán kifejtette magát a gyerek karjaiból, és figyelmeztette Kitet:

– Ne felejts el imádkozni, és Jézus majd vigyáz rád.

A rektor kézen ragadta a gyereket, és kivezette a házból.

– Légy jó, Kit! – kiáltott utánuk Sal.

Aztán lerogyott egy zsámolyra, és sírt.

Riddick rektor el sem engedte Kit kezét, amíg keresztülvágtak a falun. Nem az a barátságos, megnyugtató fogás volt, hanem sokkal erősebb, olyan szoros, hogy Kit ne futhasson el. Nem is akart elfutni. A rektor beszéde a korbácsról elrémítette a meneküléstől.

Most mindentől rettegett: attól, hogy nincs apja, attól, hogy otthagyta az anyját. Rettegett a rektortól, a gonosz Willtől és a mindenható uraságtól.

Szaporázta a lépést a rektor mellett; mindegyre futnia kellett, hogy ne maradjon le. A falusiak kíváncsian megbámulták, főleg a barátai és szüleik, de senki se mondott semmit, nem merték kétségbe vonni a rektor döntését.

Az udvarház ugyancsak megrémítette. A legnagyobb építmény volt a faluban, nagyobb a templomnál is, és egyforma sárgás követ használtak mindkettőhöz. Kit jól ismerte kívülről, de most valahogy más szemmel tekintett rá. Elöl középen volt egy tornáca meg egy ajtaja, amelyhez lépcső vezetett. Kit tizenegy ablakot számolt össze: kettő-kettő volt az ajtótól balra és jobbra, öt az emeleten, és még kettő a tetőn. Közelebb érve látta, hogy pince is van.

Sejtelme sem volt, hogy mi lehet egy ilyen óriási valaminek a belsejében. Ha jól emlékszik, Margaret Pikestaff azt állította, hogy odabent minden színarany, még a székek is, de gyanúja szerint Margaret összekavarta a házat a mennyországgal.

A templom nagy volt, mert az egész falunak be kellett férnie az istentiszteletekre, de az udvarházban csak négyen laktak, a földesúr, a három fia meg pár szolga. Mit csinálnak azzal a töméntelen hellyel? Kit otthona egyetlen szobából állt, és hárman laktak benne. Az udvarház titokzatos volt, ami fenyegetővé tette.

A rektor fölvezette a lépcsőn. Miközben bementek a nagy ajtón, Riddick elmagyarázta:

– Itt sose járkálhatsz, kivéve, ha a földesurat vagy valamelyik fiát kíséred. Neked és a többi cselédnek hátul van egy ajtó.

Tehát én is cseléd vagyok, gondolta Kit. Én vagyok az, aki a cipőket tisztítja. Bár tudnám, hogyan kell cipőt tisztítani. Vajon mit csinál a többi cseléd? Kíváncsi lennék, hogy ők is elszöktek-e, aztán visszahozták és megkorbácsolták őket?

Bezárult mögöttük az ajtó. A rektor elengedte Kit kezét.

Egy hallban voltak, ahova bőven befért volna Kit háza. Sötét deszka fedte a falakat, volt négy ajtó, és széles lépcső vezetett fölfelé. A kandalló fölött egy szarvasfej bámult gyászosan Kitre, de nem tudott mozogni, és a kisfiú mondhatni biztosra vette, hogy nem is él. Jó sötét volt a hallban, és Kit orrát megcsapta valami gyenge, kellemetlen szag, amelyet nem ismert.

Az egyik ajtó kinyílt, és Will Riddick belépett a hallba.

Kit megpróbált a rektor mögé bújni, de Will észrevette, és bőszen összevonta a szemöldökét.

– George, az ott nem a Clitheroe kölyke?

– De igen – felelte a rektor.

– Mi az ördögnek hoztad ide?

– Csillapodj, Will. Szükségünk van egy cipőtisztító fiúra.

– Miért erre?

– Mert kéznél volt, és az anyjának szüksége van a pénzre.

– Nem akarom látni azt az istenverte kölyköt a házban!

Kit anyja sose használt olyan szavakat, hogy istenverte, és mi az ördögnek. Azt is helytelenítette, ha az apja nagy ritkán ilyet mondott. Kit még sose ejtette ki őket a száján.

– Ne légy már ostoba, nincs a fiúval semmi baj – mondta a rektor.

Will még vörösebb lett.

– Úgyis tudom, hogy azt gondolod, Clitheroe az én hibámból halt meg!

– Sose mondtam ilyet.

– Azért hoztad ide a gyereket, hogy örökös szemrehányás legyen!

Kit nem ismerte a szemrehányás szót, de úgy vélte, azt jelenti, hogy Will nem akar emlékezni arra, amit csinált. Márpedig a baleset Will hibája volt, ezt még egy gyerek is látja.

Mindig szeretett volna egy fivért, akivel játszhasson, de sose hitte, hogy fivérek így marhatják egymást.

– Különben is, apánk ötlete volt, hogy alkalmazzuk a fiút – mondta a rektor.

– Jó, akkor beszélek apával! Ő majd visszaküldi a fiút az anyjához!

A rektor vállat vont.

– Megpróbálhatod. Érdekel is engem!

Kit tiszta szívből kívánta, hogy küldjék vissza az anyjához.

Will keresztülvágott a hallon, kiment az ajtón. Kit nem értette, hogy nem téved el egy ennyire bonyolult házban.

Ám ennél fontosabb problémája is volt.

– Hazaküldenek? – kérdezte mohón.

– Nem – felelte a rektor. – Apámuram ritkán változtatja meg az elhatározását, és nem tesz ilyet csak azért, mert Will meg van bántva.

Kit visszasüllyedt a keserűségbe.

– Ismerned kell a szobák neveit – folytatta a rektor. Kinyitotta az ajtót. – Szalon. Nézz körül gyorsan.

Kit riadtan belépett, és körülnézett. Ebben a szobában több volt a bútor, mint az egész faluban együttvéve. Voltak szőnyegek, székek, sok kicsi asztal, függöny és párnák, és képek, és díszek. Volt egy zongora, sokkal nagyobb, mint az egyetlen másik zongora, amelyet valaha látott Pikestaffék házában. De senki olyan nem tartózkodott benne, aki zongorázott volna.

Javában legeltette a szemét, amikor a rektor kihúzta a szalonból, és becsukta az ajtót.

A következő ajtóhoz mentek.

– Ebédlő. – Ez egyszerűbb volt: középen egy asztal, körülötte székek, több pohárszék. A falakon férfiak és asszonyok képei lógtak. Kit értetlenül bámult egy pókhálószerű valamit, amely a mennyezetről csüngött, és gyertyák tucatjaival tűzdelték tele. Talán egy kényelmes gyertyatartó: ha besötétedik, csak kivesznek egyet, és meggyújtják.

Keresztülvágtak a hallon.

– Biliárdszoba. – Itt másfajta asztal volt, magasított peremű, és színes labdák gömbölyödtek a zöld bélésen. Kit még sose hallotta a biliárd szót, és fel sem foghatta, hogy ez a szoba mit jelent.

– Iroda – mondta a rektor az utolsó ajtónál. Ezen az ajtón ment be Will. A rektor nem is nyitott be. Kit erős hangokat hallott bentről.

– Rajtad veszekszenek.

Kit nem értette, miket mondanak.

A hall hátuljában volt egy zöld ajtó, amelyet csak most vett észre. A rektor ezen az ajtón átvezette egy másik házrészbe, ahol egészen más volt a légkör. Nem voltak képek a falakon, nem voltak szőnyegek a padlón, és a faburkolatra ráfért volna a festés. Lementek egy lépcsőn a pincébe, és beléptek egy szobába, ahol az asztalnál két férfi és két nő ette a korai vacsorát. Mind a négyen felálltak, amikor a rektor belépett.

– Ő az új cipőtisztító fiúnk – mondta a rektor. – Kit Clitheroe.

A vacsorázók érdeklődve nézték. Az idősebbik férfi lenyelte, ami a szájában volt, és azt kérdezte:

– Annak az embernek a fia, aki…?

– Pontosan. – A rektor a kérdezőre mutatott: – Kit, ő Platts, a komornyik. Te Platts úrnak szólítod, és megteszel mindent, amit mond. – Plattsnek nagy orra volt, melyet vékony piros vonalak hálóztak be.

– Ő mellette Cecil, az inas. – Cecil még egész fiatal volt, és a nyakán volt egy dudor, amiről Kit tudta, hogy úgy hívják, hogy kelevény.

A rektor egy kerek arcú, középkorú asszonyra mutatott.

– Mrs. Jackson, a szakácsné, ő pedig ott Fanny, a szolgáló.

Kit olyan tizenkét-tizenhárom évesnek nézte Fannyt. Girhes, pattanásos lány volt, és majdnem olyan rémültnek látszott, mint Kit.

– Platts, elvárom, hogy mindenre megtanítsák – rendelkezett a rektor. – Az apja impertinens és engedetlen volt. Ha a fiú ilyennek bizonyul, csak jól nadrágolja el.

– Igen, uram, azt fogom tenni – ígérte Platts.

Kit próbált nem sírni, a könnyek mégis kicsordultak a szeméből, és legurultak az arcán.

– Ruhákra lesz szüksége – szólalt meg a szakácsné. – Hiszen úgy néz ki, mint egy madárijesztő!

– Van itt valahol egy láda gyerekruha – mondta Platts. – Nyilván a rektor úr meg a bátyjaurai viselték még kicsiny korukban. Engedelmével utánanéznénk, van-e benne valami, ami jó lesz Kitre.

– Nyugodtan – felelte a rektor. – Ezt magukra bízom.

Ezzel kiment.

Kit nézte a négy cselédet, törte a fejét, hogy mit kellene tennie vagy mondania, de semmi sem jutott az eszébe, így csak állt, és hallgatott.

Rövid hallgatás után megszólalt Cecil:

– Ne ijedezz, kisember, nemigen szoktunk itt fenekelni. Inkább vacsorázzál meg! Ülj csak le Fanny mellé, és egyél egy szeletet Mrs. Jackson disznóhúsos pitéjéből!

Kit odament az asztal végéhez, és leült a padra a szolgáló mellé. Fanny tányért, kést és villát vett elő, és lekanyarított egy szeletet az asztal közepén pompázó kiadós pitéből.

– Köszönöm, kisasszony – mondta Kit, aki túlságosan zaklatott volt az evéshez, de mivel elvárták tőle, vágott egy darabkát a szeletből, és leerőltette a torkán. Még sohasem evett disznóhúsos pitét, és most elámult, hogy ez milyen finom.

A vacsorát ismét megszakították. Ezúttal Roger jött be, az uraság legkisebb fia.

– Itt van? – kérdezte.

A cselédek ismét felálltak. Kit követte a példájukat.

– Jó napot, Mr. Roger – üdvözölte Platts.

– Ó, hát itt vagy, ifjú Kit! – mondta Roger. – Látom, kaptál pitét, úgyhogy nem állhatnak olyan rosszul a dolgok.

Kit nem tudta, mit feleljen, így annyit hebegett:

– Köszönöm, Mr. Roger.

– Most pedig figyelj ide, Kit. Tudom, hogy nehéz eljönni hazulról, de bátornak kell lenned. Megpróbálod?

– Igenis, Mr. Roger.

– Ne fogja túl szigorúan, Platts – fordult Roger a komornyikhoz. – Tudják, miken ment át.

– Igen, uram, tudjuk.

Roger most a többiekre nézett.

– Bízom magukban. Csak legyenek egy kis részvéttel, főleg az elején.

Kit nem tudta, mit jelent a részvét szó, de úgy sejtette, olyasmi lehet, mint a sajnálat.

– Ne aggódjon, Mr. Roger – mondta Cecil.

– Derék dolog. Köszönöm. – Roger kiment.

Mindenki visszaült.

Kit úgy döntött, hogy Roger egy csodálatos ember.

Ahogy végeztek az evéssel, Mrs. Jackson teát főzött, és Kit is kapott egy csészével. Sok tej volt benne, meg egy jókora darab cukor, és ez is csodálatos volt.

Befejezésül Platts felállt, és azt mondta:

– Köszönjük, Mrs. Jackson.

– Köszönjük, Mrs. Jackson – visszhangozták a többiek.

Kit úgy vélte, tőle is ezt várják, ezért követte a példájukat.

– Derék legény! – dicsérte meg Cecil. – Hát akkor most megmutatom, hogyan fényesítsed a csizmát!

5. fejezet

Amos Barrowfield a házuk mögé épített, hideg raktárban dolgozott a kingsbridge-i székesegyház közelében. Végére járt a délután, és neki másnap korán kellett indulnia. Most csomagolta össze a szomszéd istállóban abrakoló málhás lovak rakományát.

Sietett, mert azt remélte, hogy később találkozhat egy lánnyal.

Kettesével összekötötte a zsákokat, hogy holnap gyorsan felkanyaríthassa a pónik hátára a fagyos hajnalban. Ekkor tűnt fel neki, hogy nincs elég fonal. Hát ez baj. Az apjának vásárolnia kellett volna a Gyapjútőzsdén, ami a kingsbridge-i Fő utcán van.

Dohogva ment át az udvaron a házba, mert ez is késleltette az esti programját. A levegő szaga havazást ígért. Nagyszabású, ódon rezidenciájuk, amelynek az építéséhez kizárólag téglát használtak, siralmas állapotban volt: a cseréptetőn lyukak ásítottak, az emeleti lépcsőfordulón vödröt toltak a beázás alá. Az emeletes háznak volt alagsori konyhája, és a padláson is szobákat alakítottak ki. Barrowfieldék családja csak háromfős volt, de majdnem az egész földszintet elfoglalta az üzlet, és több cseléd is ott hált.

Amos besietett a fekete-fehér márványpadlójú hallból nyíló első irodába, amelynek külön ajtaja volt az utcára. A középső, nagy asztalon végszám álltak a kelmék, amelyeket Barrowfieldék árusítottak: puha flanel, szoros szövésű gabardin, duplaszéles fekete gyapjúszövet a nagykabátokhoz, durva gyapjú a tengerészeknek. Obadiah imponálóan értett a hagyományos gyapjúfajtákhoz, és a szövésmódokhoz, de nem volt hajlandó bővíteni az üzletet. Amos úgy vélte, hogy jövedelmező lenne kis tételekben gyártani angórából, merinóból és selyemből kevert anyagú luxuskelméket, de az apja ragaszkodott ahhoz, amit ismert.

Obadiah egy asztalnál olvasott egy vastag főkönyvet gyertyafénynél. Apa és fia szöges ellentétek voltak: Obadiah alacsony és kopasz, Amos magas és dús, hullámos hajú. Az öregnek kerek arca és krumpliorra volt, a fiatalnak hosszú arca és nagy álla. Drága szövetekbe öltöztek, hogy hírverést csináljanak a portékájuknak. Amos ruházata kifogástalan rendben volt, viszont Obadiah nyakravalója lógott, a mellényét nem gombolta be, és a harisnyája összeráncolódott.

– Nincs fonal – rontott Amos ajtóstul a házba. – Mint nyilván tudja.

Obadiah bosszúsan felnézett, hogy miért zavarják. Amos felkészült a vitára, mert az apja úgy egy éve feltűnően harapósan viselkedett.

– Arról nem én tehetek – mondta. – Képtelen voltam észszerű áron vásárolni. A legutóbbi aukción egy yorkshire-i posztós mindent felvásárolt nevetségesen magas áron.

– Akkor mit mondjak a takácsoknak?

Obadiah sóhajtott, mint egy ártatlanul vegzált vértanú.

– Mondd azt nekik, hogy vegyenek ki egy hét pihenőt!

– A gyerekeik pedig koplaljanak?

– Nem az én dolgom, hogy a mások gyerekeit etessem!

Apa és fia között ez volt a legnagyobb különbség. Amos hitt benne, hogy felelős az emberekért, akiknek a megélhetése tőle függ. Obadiah nem hitt benne. Ám Amos nem akart ismét pörölni, ezért másra terelte a szót.

– Akkor majd elfogadják, ha valaki más ajánl nekik munkát.

– Hát akkor fogadják el!

Több ez közönséges ingerlékenységnél, gondolta Amos. Majdnem olyan, mintha az apját már nem érdekelné az üzlet. Mi a baja?

– Akkor lehet, hogy nem térnek vissza hozzánk – mondta. – Akkor pedig kevesebb árunk lesz.

– Mit vársz tőlem, hogy mit tegyek? – csattant fel Obadiah.

– Nem tudom. Maga a mester, amit számtalanszor közölt már velem.

– Te csak foglalkozz a nehézségekkel, igen?

– Nekem nem fizetnek az üzlet vezetéséért. Pontosabban egyáltalán nem fizetnek.

– Inas vagy, és az is maradsz huszonegy éves korodig! Ez a szokás!

– Nem, nem az! – mondta Amos, aki kezdett indulatba jönni. – Az inasok többsége kap munkabért, még ha keveset is. Én semmit sem kapok.

Obadiah zihált, mert őt már ennyi vitatkozás is kimerítette.

– Nem kell fizetned sem az ételedért, sem a ruhádért, sem a tetőért a fejed fölött. Akkor mire is kell neked a pénz?

Amosnak azért kellett a pénz, hogy sétálni hívhasson egy lányt, bár ezt nem közölte az apjával.

– Arra kell, hogy ne érezzem magamat gyereknek.

– Ez az egyetlen ok, ami az eszedbe jut?

– Tizenkilenc éves vagyok, és én csinálok szinte minden munkát. Jogom van fizetésre.

– Még nem vagy férfi, úgyhogy én döntök.

– Igen, maga dönt, azért nincs fonal! – Amos kicsörtetett a szobából.

Ez nemcsak dühítő volt, de érthetetlen is: az apja nem hallgatott az értelem szavára. Lehet, hogy csak a kora miatt lesz egyre kiállhatatlanabb és fukarabb? De hiszen még csak nemrég múlt ötven! Lehet itt valami más is, ami indokolja ezt a viselkedést?

Amos gyereknek érezte magát pénz nélkül. Egy lány megszomjazhat, és kérheti, hogy rendeljenek neki egy kupa sört valamelyik fogadóban. Vagy Amos akarhat vásárolni neki egy narancsot a piacon. A tisztességes kingsbridge-i lányoknál a séta jelentette az udvarlás első lépését. A másfajta lányok nem is nagyon érdekelték Amost. Hallott már Bella Lovegoodról, igazi nevén Betty Larchwoodról, aki nem volt tisztességes. Amos több kortársa is azzal kérkedett, hogy együtt volt Bellával, és egy-kettő akár még igazat is mondhatott. Amos akkor sem esett volna kísértésbe, ha történetesen van pénze. Sajnálta Bellát, de nem találta vonzónak.

No és ha olyan komolyra fordulna a dolog, hogy el akarja vinni a lányt a kingsbridge-i Teátrumba vagy egy bálra a Polgárok Házában? Miből fizetné a jegyeket?

Visszatért a raktárba, és gyorsan befejezte a csomagolást. Aggasztotta, hogy az apja figyelmetlensége miatt kifogytak a fonalból. Csak nem csúszik ki az öreg kezéből a kormány?

Éhes volt, de szűkében lévén az időnek, nem a szüleivel, az ebédlőben ült az asztalhoz, hanem a konyhába ment. Az anyja is ott volt, a tűz mellett üldögélt kék ruhájában, amelynek puha báránygyapjú szövetét az egyik badfordi takács készítette. A szakácsnéval, a konyhaasztalnak támaszkodó Ellennel diskurált. Anyja szeretettel megpaskolta Amos vállát. Ellen gyengéden mosolygott, mert mindketten ajnározták a fiút.

Amos vágott magának pár szelet sonkát, és enni kezdte kenyérrel, csak úgy álltában. A hordóból csapolt hozzá gyenge sört.

– Anyám, az esküvő előtt maguk is sétáltak apámmal? – kérdezte evés közben.

Az asszony lányos pironkodással mosolygott, és akkor egy pillanatra sötét és fényes lett a szürke haja, eltűntek a ráncai, és belőle gyönyörű hajadon lett ismét.

– Hát hogyne! – mondta.

– Hova jártak? Miket csináltak?

– Nem sokat. Felvettük az ünneplőnket, aztán csak sétafikáltunk a városban, nézegettük a boltokat, trécseltünk a barátainkkal, akik annyi idősek voltak, mint mi. Elég unalmasnak hangzik, ugye? Bár engem felpezsdített, mert komolyan kedveltem apádat.

– Kapott tőle ajándékokat?

– Nem sűrűn. Egy napon a kingsbridge-i piacon vett nekem egy kék hajszalagot. Még ma is őrzöm az ékszeres dobozomban.

– Tehát apának akkor volt pénze.

– Természetesen. Huszonnyolc esztendős volt, és sikeres.

– Anyám volt az első lány, akivel sétált?

– De Amos! Hogy kérdezhet ilyet az anyjától! – dorgálta Ellen.

– Elnézést – mentegetőzött a fiú. – Tapintatlan voltam. Bocsásson meg, anyám.

– Nem történt semmi.

– Sietnem kell.

– A metodista összejövetelre mész?

– Igen.

Anyja adott neki egy pennyt az erszényéből. A metodistákhoz ingyen is be lehetett menni, ha az ember azt mondta, hogy nem engedheti meg magának a kiadást, és Amos ezt is csinálta egy darabig, de mikor az anyja tudomást szerzett róla, ragaszkodott hozzá, hogy fogadja el tőle a pénzt. Apja tiltakozott, mert ő bajkeverőknek tartotta a metodistákat, ám az anyja most az egyszer dacolt a családfői hatalommal.

– Az én fiam nem szorul alamizsnára! – méltatlankodott. – Nem restelli magát? – És az apja meghátrált.

Amos megköszönte a pennyt, aztán kilépett a lámpafényes estébe. Kingsbridge-ben ma már olajlámpások égtek a Fő utcán és végig az Általúton. A városi elöljáróság fizette abból a megfontolásból, hogy a világosság csökkenti a bűnözést.

Amos sietve elindult a metodista közösségi házba a Fő utcán. Fehérre meszelt, egyszerű téglaépület volt, nagy ablakai a megvilágosodást jelképezték. Nevezték néha kápolnának is, de nem volt fölszentelt templom, amit a metodisták is hangsúlyoztak, miközben pénzt gyűjtöttek az építkezésre a tagságuk többségét kitevő kisposztósoknál és módos mesterembereknél. Sok metodista vallotta, hogy el kell szakadni az anglikánoktól, mások viszont maradni akartak, hogy belülről reformálják meg az egyházat.

Az ilyesmi nem nagyon érdekelte Amost. Szerinte a vallás arról szólt, hogy az ember hogyan éli az életét. Ezért lett dühös, amikor az apja azt mondta: „Nem az én dolgom, hogy a mások gyerekeit etessem!” Az apja bolond fiatal idealistának nevezte. Talán az is vagyok, gondolta Amos. Talán Jézus is az volt.

Élvezte a parázs bibliamagyarázati vitákat a metodista közösségi házban, mert itt kifejthette a véleményét, amit elismerően és udvariasan végighallgattak, nem torkolták le, hogy maradjon csendben, és higgye el, amit az egyház vagy az apja, vagy az idősebb férfiak mondanak. És volt még egy előnye a közösségi háznak. Amos korosztályából sokan részt vettek a gyűléseken, így a metodistáknál magától kialakult egy klubféle a rendes ifjúság számára. Sok csinos lány is eljárt ide.

Ma este Amos elsősorban Jane Midwinterrel akart találkozni, aki a fiú szerint a legszebb volt a lányok között. Amos sokat gondolt rá, ha a vidéken lovagolgatott, és nem volt látnivalója a mezőkön kívül. Úgy tűnt, Jane is kedveli, bár Amos ebben nem volt biztos.

Bement a gyülekezet házába, amely minden elképzelhető szempontból különbözött a katedrálistól, és ez bizonyosan nem volt véletlen. Nem voltak se szobrok, se festmények, se színes üveg, se ékkövekkel kirakott ezüstnemű. Székekből és padokból állt a berendezés. Isten tiszta fénye áradt be az ablakokon, az ő világosságát verték vissza a meszelt falak. A székesegyházban csak az éteri kardal vagy valamelyik pap zöngicsélése törte meg a szent szótlanságot, de itt mindenki beszélhetett, imádkozhatott, vagy javasolhatta, hogy énekeljenek el egy himnuszt. Hangosan énekeltek hangszeres kíséret nélkül, metodisták szokása szerint. Olyan túláradó öröm jellemezte az istentiszteleteiket, amely tökéletesen hiányzott az anglikán szertartásokból.

Amos végigjártatta a tekintetét a jelenlévőkön, és boldogan megállapította, hogy Jane már itt van. Halvány arcának, fekete szemöldökének látványától meglódult a fiú szívverése. Kasmírgyapjú ruhát viselt, ugyanolyan gyöngéd szürke árnyalatút, mint a szeme. Sajnos, már a jobb és a bal oldalát is elfoglalták a barátnők.

Jane apja, a kingsbridge-i metodisták vezetője üdvözölte Amost. A jóképű, karizmatikus Charles Midwinter kanonok hosszúra növesztette sűrű, deres haját. A kanonokok a székesegyházi vezető testület, a káptalan tagjai voltak. Kingsbridge püspöke, ha fanyalogva is, megtűrte Midwinter kanonok metodizmusát. A fanyalgás érthető, gondolta Amos. Egy püspök csakis bírálatnak vehet egy olyan mozgalmat, amely szerint az egyház reformra szorul.

Midwinter kezet rázott Amosszal, és megkérdezte:

– Hogy van az apád?

– Lényegében változatlanul. Nehezen kap levegőt, és nem tanácsos szövetbálákat emelgetnie.

– Alighanem vissza kellene vonulnia, és át kellene adnia neked az üzletet.

– Bár megtenné!

– Csakhogy aki ilyen sokáig volt mester, annak ez nehezére esik.

Amos csak a saját elégedetlenségével törődött, nem is gondolt rá, hogy a helyzet az apja számára is megpróbáltatást jelenthet, és most kissé elszégyellte magát. Midwinter kanonok képes volt tükröt tartani az ember elé, ami hatékonyabb volt egy szentbeszédnél a bűnről.

Közelebb somfordált Jane-hez, és leült egy padra Rupe Underwood mellé, aki némileg idősebbnek számított a maga huszonöt esztendejével. Rupe pántlikakészítő volt, ami jó üzlet, ha az embereknek van fölös pénzük, egyébként nem sokat jövedelmez.

– Havazni fog – mondta Rupe.

– Remélem, nem! Holnap Lordsborough-ba kell lovagolnom.

– Húzzál két harisnyát.

Amos sose vehetett ki szabadnapot, akármilyen volt is az idő. Az egész vállalkozás azon múlott, hogy ő hozza-vigye az anyagot. Mennie kellett, még ha meg is fagy útközben.

Mielőtt Amos közelebb kerülhetett volna Jane-hez, Midwinter kanonok megnyitotta a vitát azzal, hogy felolvasta Máté evangéliumából a boldogságokról szóló részt: „Boldogok a lelki szegények: mert övék a mennyeknek országa.” Amos sose értette Jézusnak ezt a kinyilatkoztatását. Figyelt és élvezte a szópárbajt, de túl tanácstalan volt, hogy ő is hozzájárulhasson. Azon mélázott, hogy holnap legalább lesz miről töprengenie az úton, és a változatosság kedvéért nem Jane körül forognak a gondolatai.

Vita után tejes-cukros teát kínáltak, sima cserépcsészében, kistányéron. A metodisták szerettek teázni, mert a teából annyit iszik az ember, amennyit akar, sose lesz tőle erőszakos vagy ostoba, vagy kéjvágyó.

Amos körülnézett, hogy hol van Jane, de Rupe már lecsapott a lányra. Rupe-nak egy hosszú, szőke tincs lógott a homlokába, amelyet minduntalan dobált. Amost valamiért bosszantotta ez a mozdulat.

Felfigyelt Jane lábbelijére. Sima fekete bőrcipő volt, csipke helyett nagy szalagcsokorral és magas sarokkal, amely még sudárabbá tette. Látta, hogyan nevet valamin, amit Rupe mondott, majd színlelt rosszallással rálegyint a fiatalember mellére. Jobban kedvelné Rupe-ot, mint Amost? Remélhetőleg nem.

Miközben arra várt, hogy Jane szabad legyen, szóba elegyedett David Shovellerrel, akit mindenki csak Spade-nek hívott. A harmincéves Spade rendkívül ügyes takács volt; különleges szöveteiért minden pénzt megadtak. Több embert alkalmazott, köztük más takácsokat is. Amoshoz hasonlóan ő is a saját portékájából varratta a ruháit. A mai szürke-kék tweed volt, ritkás vörös és sárga szálakkal.

Amos szeretett tanácsot kérni Spade-től, mert okos ember volt, de nem vállveregető. Elmondta neki, milyen gondjai vannak a fonallal.

– Hiány van – felelte Spade. – Nemcsak Kingsbridge-ben, de mindenütt. – Spade olvasott újságokat és folyóiratokat, ezért tájékozott volt.

Amos nem értette.

– Hogyan történhetett ilyesmi?

– Majd én elmondom. – Spade ivott egy korty forró teát, és közben összeszedte a gondolatait. – Van egy találmány, úgy hívják, hogy gyorsvetélő. Meghúzol egy fogantyút, és a vetélő átugrik a szövőszék egyik széléről a másikra. Ez lehetővé teszi, hogy a takács kétszer gyorsabban dolgozzon.

Amos már hallott erről.

– Azt hittem, nem vezették be.

– Itt nem. Én használom őket, de Anglia nyugati részén a takácsok többsége nem akarja. Úgy tartják, hogy az ördög mozgatja a vetélőt. Ellenben Yorkshire-ben népszerű.

– Apám azt mondta, hogy a legutóbbi aukción egy yorkshire-i felvásárolta az összes fonalat.

– Most már tudod, miért. Kétszer annyi szövethez kétszer annyi fonal kell. De mi rokkán sodorjuk a fonalat, úgy, ahogyan mit tudom én, mióta csinálják. Noé talán még meg sem építette a bárkát, amikor a rokkát kitalálták.

– Tehát több fonóra van szükség. Neked sincs elég fonalad?

– Számítottam erre a problémára, és tartalékoltam egy csomót. Meg vagyok lepve, hogy apád nem így csinálta. Obadiah mindig előrelátó volt.

– Már nem az – felelte Amos, és elfordult, mert észrevette, hogy Jane már nem Rupe-pal társalog, és oda akart sietni hozzá, mielőtt ismét megelőzi egy másik fiú. Fogta a kistányérját meg a csészéjét, és pár lépéssel keresztülvágott a termen.

– Jó estét, Jane! – mondta.

– Szervusz, Amos! Ugye, milyen érdekes vita volt?

Amosnak most nem volt kedve a boldogságokról értekezni.

– Szép a ruhád.

– Köszönöm.

– Ugyanolyan színű, mint a szemed.

Jane a begyakorolt mozdulattal oldalra hajtotta a fejét, és mosolygott. Amos szája kiszáradt a vágytól.

– Tetszik, hogy észreveszed a szememet.

– Olyan szokatlan?

– A legtöbb férfi azt se tudja, milyen színű a feleségük szeme.

Amos felkacagott.

– Nehéz elképzelni. Kérdezhetek valamit?

– Igen, habár lehet, hogy nem válaszolok rá.

– Eljönnél sétálni velem?

Jane ismét mosolygott, de a fejét rázta, és Amos azonnal tudta, hogy álmai halálra vannak ítélve.

– Tetszel nekem – mondta. – Aranyos vagy.

Amos nem akart aranyos lenni. Volt egy olyan sejtelme, hogy aranyos fiúkba nem szeretnek bele a lányok. Jane folytatta:

– De nem akarok beleszeretni egy olyan fiúba, aki semmit sem kínálhat reményeken kívül.

Amos nem tudta, mit mondjon. Nem olyannak hitte magát, akinek semmije sincs a reményein kívül, és megdöbbentette, hogy Jane ilyennek látja.

– Metodisták vagyunk, tehát igazat kell beszélnünk – mondta a lány. – Ne haragudj.

Még egy pillanatig nézték egymást, aztán Jane könnyedén a fiú karjára tette a kezét, majd elfordult.

Amos hazament.

6. fejezet

Kitet hajnali ötkor keltette Fanny, a tizenhárom éves szolgáló. Nyeszlett, pattanásos lány volt, seszínű gyér haját piszkos, fehér főkötő alá rejtette, ám Kittel kedvesen bánt, mindig megmutatta neki, mit hogyan kell csinálni, és Kit imádta. Úgy hívta, hogy Fan.

Ma reggel rossz hírei voltak.

– Will úr visszajött.

– Jaj, ne!

– Késő este érkezett.

Kit megrémült. Will Riddick gyűlölte őt, és utálatos volt hozzá mindig, ha alkalom kínálkozott. Amikor elment Kingsbridge-be, Kit hálát adott az Úrnak. Will hat áldott hétig volt oda valami polgárőrségügyben, de most vége a nyugalomnak.

Ám Will nem volt korán kelő, így talán biztonságban lesz pár óráig.

Kit és Fan gyorsan felöltöztek, és a lány faggyúmécsesének fényénél halkan átosontak a sötét, hideg házon. Kit rettegett volna az árnyékoktól a magas szobákban, de Fan mellett biztonságban érezte magát.

Fannek legelőször a földszinti kandallókat kellett kitakarítania, Kitnek pedig a lábbeliket kellett megtisztítania, de mivel szerettek együtt dolgozni, megosztoztak a feladatokon. Kiszedték a kandallókból a hideg hamut, grafitporral bedörgölték, majd ragyogóra fényesítették a rostélyt, aztán tüzet raktak, hogy csak meg kelljen gyújtani, amint a család fölkelt.

Munka közben halkan beszélgettek. Fan családját hat télnek előtte elvitte a forróláz, egyedül ő maradt életben. Nagy szerencsének tartotta, hogy van ez a munkája. Etetik, ruházzák, van hol aludnia. Nem tudja, különben mire jutott volna.

Kit, miután végighallgatta Fan történetét, már nem sajnálta annyira magát. Elvégre neki volt anyja.

Amint végeztek a kandallókkal, végigmentek a folyosón, ahonnan a hálószobák nyíltak, összeszedték a lábbeliket, és levitték őket a csizmaszobába, ahol lekaparták róluk a sarat, bekenték őket irhazsír és lámpakorom keverékével, végül pedig tükörfényesre dörgölték a bőrt. Kit karja gyorsan megfájdult a dörgöléstől, ám Fan megmutatta, hogyan érhető el gyorsan a ragyogás: rá kell köpni a csizmákra. De mivel a kisfiú karja sokkal gyengébb volt a lányénál, általában Fan fejezte be Kit helyett a munkát.

Mikor a család levonult reggelizni, Fan és Kit bemehettek a hálószobákba. Mindegyikben volt egy kandalló és egy födeles éjjeliedény. Elsőnek kihamuztak, és megrakták a tüzet úgy, ahogyan a földszinten csinálták, aztán Kit levitte az éjjeliedényt a mosogatófülkébe, ott kiürítette és kimosta, majd visszavitte a szobába. Közben Fan bevetette az ágyat, és rendet rakott. Aztán átmentek a szomszéd szobába.

Ma nem értek a munkájuk végére.

Will szobájában történt a baj. Mivel ő kelt föl a legkésőbb, a gyerekek utoljára hagyták a szobáját. Most, hogy Kit megszokta a munkát, gyorsan dolgoztak, és általában végeztek, mire Will visszatért az emeletre.

Ma nem.

Fan a rostélyt fényesítette, és Kit éppen fölvette az éjjelit, amikor bevonult Will. Lovagláshoz öltözött, pálca volt a kezében. A kalapjáért jött vissza, amelyet a tükörasztalon hagyott.

Észrevette a két gyereket, és olyan megdöbbenten horkantott, mintha azok ijesztették volna meg őt.

A következő pillanatban összeszedte magát, és azt ordította:

– Ti meg mit kerestek itt? – Nagyon jól tudta, miért vannak a szobájában, de akkor is felbőszítette a saját ijedtsége.

A gyerekek annyira megrémültek, hogy Fan feldöntötte a grafitos palackot, és bepiszkolta a szőnyeget, Kit meg elejtette az éjjeliedényt, és kiborította a tartalmát. Iszonyodva bámulta a mocskot, amit csinált: a széles tócsát és a közepén a három barna szardarabot.

– Idióták! – üvöltötte Will. Ha dühös volt, annyira kigúvadt a szeme, mintha ki akarna esni a fejéből. Elkapta Kit karját, ráhúzott a fenekére a pálcával. Kit sivalkodott a fájdalomtól, és ki akarta tépni magát, de Will túlságosan erős volt, és másodszor is megütötte. Kit kétségbeesetten zokogott.

– Hagyja békén! – rikoltotta Fan, és rávetette magát Willre.

Az a padlóra lökte Kitet, és megragadta a lányt.

– Ó, te is akarsz? – Kit hallotta a pálca suhogását, és a becsapódás puffanását. Mire feltápászkodott, Will éppen felrántotta Fan szoknyáját, és püfölni kezdte csontos hátsóját.

Kit ugyanolyan hősiesen meg akarta védelmezni Fant, mint az őt, de túlságosan megijedt, így annyit tehetett, hogy sírt.

– Mi a csuda folyik itt? – kérdezte egy új hang. – Will, eszeden vagy?

Roger volt az, Will öccse. Will abbahagyta Fan ütlegelését, és rávicsorgott Rogerre.

– Ne ártsd bele magad!

– Hagyd békén a gyerekeket, te vadbarom! – kiáltotta Roger.

– Kapsz te is, ha nem vigyázol!

Roger nem látszott ijedtnek, pedig alacsony és vékony volt a nagydarab, erős Willhez képest.

– Megpróbálhatod – szólt mosolyogva. – Az legalább tisztességesebb harc lesz ennél. Szeretsz kislányokat fenekelni?

– Ne beszélj már ilyen istenverte marhaságot!

Noha veszekedtek, Kit látta Willen, hogy kezd lehiggadni. Mérhetetlenül hálás volt Rogernek, amiért megmentette őt és Fant. Will meg is ölhette volna őket.

– Nem értem, miért kell neked teljes erőből ütnöd ezeket a szerencsétlen kicsiket – mondta Roger.

– Mert a gyerekeket büntetni kell. Mindenki azt mondja. Attól lesznek szófogadók. Leginkább a lányoknak van rá szükségük, hogy rendes asszonyok váljanak belőlük, akik tisztelik a férjüket.

– Értesz is te a feleségekhez, te hülye. Na, gyere, harapj valamit reggelire, akkor jobb kedved lesz.

Will a gyerekekre nézett. Kit vacogott félelmében, de Will csak annyit mondott:

– Takarítsátok el ezt a mocskot, különben jön az újabb verés.

– Igenis, Mr. Riddick – felelték rémülten.

Will kiment, Roger követte.

Kit a lányhoz rohant, Fan ruhájába fúrta az arcát, és reszketett. Fan átkarolta, magához szorította.

– Semmi baj, semmi baj – hajtogatta. – Egy perc, és elmúlik a fájdalom.

Kit megpróbált bátor lenni.

– Szerintem máris javul.

Fan elengedte.

– Akkor gyere – mondta. – Takarítsunk fel.

Vasárnap délután találkozott az anyjával.

Amint Riddickék családi ebédje után elmosogattak, a cselédek kimenőt kaptak lefekvésig. Mama az udvarház hátsó ajtajánál várta, szokás szerint. Kit a nyakába vetette magát, szenvedélyesen átölelte, és mama puha mellébe fúrta a fejét. Aztán kézen fogta, így vágtak keresztül a falun.

Otthon leültek a rokkához úgy, mint régen, csak ők ketten. Kit adogatta a kártolt gyapjút az anyjának, Sal, miközben a kereket forgatta, belefűzte a gyapjút a szerkezetbe. A földön halomban álltak az orsók a kész fonallal.

– Sokat dolgoztál – állapította meg Kit. – Amos örülni fog.

– Meséld el, mi mindent csináltál – kérte az anyja.

Munka közben Kit elmesélt mindent, ami történt a héten: hogy mit dolgozott, mit evett, mikor örült, és mikor félt. Mama olyan dühös lett Will Riddickre, hogy Kit gyorsan átterelte a szót Fanre, aki olyan jó, és ő annyira szereti. Ha nagyok lesznek, Fant veszi feleségül.

Mama elmosolyodott.

– Majd elválik. Korábban mindig engem akartál elvenni.

– Az butaság. Az ember nem veheti feleségül az anyját, ezt mindenki tudja.

– Ezt nem tudtad hároméves korodban!

Ezektől a vasárnapi beszélgetésektől Kitnek könnyebb volt elviselnie a hét többi napját. Willt gyűlölte, de az udvarházban a legtöbb ember nem volt sem kedves, sem kegyetlen, és Roger meg Fan az ő pártján állt. Kit imádta Rogert.

Egészen felnőttnek érezte magát, mikor azt mesélte, hogyan takarított és fényezett, főleg mikor mama azt mondta:

– Hiszen te tökéletes kis munkás vagy!

Túl gyorsan elrepült a délután. Mama általában valami kis csemegével várta: egy szelet sonkával, egy bögre friss tejjel, egy naranccsal. Ma egy szelet pirítóst kapott mézzel megkenve.

Kit szájából még akkor se tűnt el az édes íz, amikor visszafelé ballagtak az estében. Az udvarházhoz közeledve eszmélt csak rá, hogy ismét nem láthatja az anyját egy hétig, és elsírta magát.

– No, no! – csitította a mama. – Mindjárt hétéves leszel! Úgy kell viselkedned, mint egy kis férfinak, hiszen az vagy!

Kit megtette, ami tőle telt, de a könnyek csak hullottak.

A hátsó ajtónál belekapaszkodott az anyjába. Sal egy hosszú percig szorította magához, aztán kibontakozott a fia karjaiból, áttolta a gyereket a küszöbön, végül becsukta az ajtót.

Kitnek hétfő délelőtt az volt a dolga, hogy megtisztogassa és kifényesítse a nyergeket meg a többi lószerszámot. Némelyik nagyon elkoszolódott a használatban, és mindet be kellett dörgölni irhazsírral, hogy a bőr hajlékony és vízhatlan maradjon. Kit ezt a munkát a mosogatófülkében végezte, mialatt Fan szőnyegeket porolt az emeleten. A nyergek nehezek voltak, Kitnek egyenként kellett keresztülcipelnie őket az istállóudvaron.

Nem szerette a lovakat. Megrémítették. Soha életében nem látta lóháton sem az apját, sem az anyját.

Az uraság és a fiai rögtön tíz lovat tartottak az istállójukban. Riddick úr kétkerekű, nyitható tetejű kocsival közlekedett, amelyet egy zömök póni húzott. George rektornak és Mr. Rogernek saját lova volt, egy termetes kanca, illetve egy könnyű járású herélt. Will jobban kedvelte a gyors, nagy vadászlovakat. Ezekből kettő is volt neki, az egyiket nemrég szerezte be. A sötétpej csődört Pengének hívták. Rajtuk kívül volt még négy igásló.