PHILIP K. DICK

A HALÁL ÚTVESZTŐJE

Philip K. Dick: A Maze of Death

Copyright © 1970 by Philip K. Dick

Hungarian translation © Veres Mihály, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: A Maze of Death

Doubleday & Co., Inc., New York, 1970

Fordította: Veres Mihály

ISBN: 978-963-419-889-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-890-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

A SZERZŐ ELŐSZAVA

A regényben szereplő teológiához nem vettem alapul egyetlen ismert vallást sem. Abból a kísérletből ered, amellyel William Sarill és jómagam a vallásos gondolkodás absztrakt logikai rendszerét próbáltuk kifejleszteni a véletlenszerű posztulátumból, hogy Isten létezik.

Hozzá kell tennem, hogy a néhai James A. Pike püspök a beszélgetéseink során olyan teológiai gondolatok egész kincsestárával ismertetett meg, amelyekről előtte nem volt tudomásom.

Maggie Walsh halál utáni tapasztalatai saját LSD-élményemen alapulnak. Az utolsó részletig.

A regénybeli megközelítés abszolút szubjektív, ami alatt azt értem, hogy a valóságot nem közvetlenül, hanem közvetve ábrázolom, vagyis a karakterek elméjén keresztül. A nézőpontként szolgáló elme részenként különbözik, bár a legtöbb eseményt Seth Morley pszichéjén keresztül mutatom meg.

A Wotannal és az istenek halálával kapcsolatos anyagokat nem az eredeti mítoszokból, hanem Richard Wagner A Nibelung gyűrűje című munkájából vettem.

A medúzának feltett kérdések válaszaihoz a Ji King szolgált alapul.

Az arámi „tekel ufarszin” jelentése „megmérettél és könnyűnek találtattál”. Arámi volt a nyelv, amelyet Krisztus beszélt. Bárcsak lennének még hozzá hasonlók!

I. FEJEZET

Ez a munka is éppúgy untatta, mint a többi. Előző héten lement hát a hajórádióhoz, és vezeték segítségével rákapcsolta a tobozmirigyében elhelyezett elektródákat. A vezetékeken át az ima az adóhoz, onnan a legközelebbi reléhálózatba jutott: néhány nap alatt bejárta a galaxist, és – remélte – felfogták valamelyik istenvilágon.

Imája egyszerű volt: „Unom ezt az átkozott leltározást. Rutinmunka. Túl nagy ez a hajó, ráadásul túlzsúfolt. Fölösleges alkatrész vagyok. Tudnál segíteni, hogy valami lelkesítőbb, kreatívabb munkát kapjak?” Imádságát természetesen a Közbenjáróhoz intézte. Ha sikertelen lenne, újracímezné a Létrehozóhoz.

De az ima nem volt sikertelen.

– Mr. Tallchief – mondta a főnöke Ben fülkéjébe lépve –, magát áthelyezik. Mit szól hozzá?

– Hálaimát közvetítek – mondta Ben, és jóleső érzés töltötte el. Mindig jó érzés, ha az ember imája meghallgatásra talál, és választ kap. – Mikor helyeznek át? Hamarosan? – Sosem titkolta főnöke előtt az elégedetlenségét, most pedig nem is volt rá semmi oka.

– Ben Tallchief, az imádkozó sáska – mondta a főnök.

– Maga nem imádkozik? – kérdezte Ben meglepetten.

– Csak ha nincs más megoldás. Azokat szeretem, akik maguk oldják meg a problémáikat, külső segítség nélkül. Az áthelyezése mindenesetre érvényes. – A főnök egy papírt dobott Ben elé az asztalra. – Kis telep egy Delmak–O nevű bolygón. Nem tudok róla semmit, de gondolom, maga majd megismeri, ha ott lesz. – Gondterhelten méregette Bent. – Használhatja a hajó egyik űrcsónakját. Három ezüstdollárért.

– Oké! – mondta Ben, és a papírt szorongatva felállt.

A gyorslifttel lement a hajórádióhoz, amelyen éppen a hivatalos üzeneteket továbbították nagy buzgalommal.

– Lesz ma még üres gépidő? – kérdezte a főrádióst. – Van még egy imám, de nem akarom a készüléket igénybe venni, ha kell maguknak.

– Egész nap foglalt – közölte a főrádiós. – Nézze, barátocskám, nem elég magának, hogy a múlt héten leadtuk egy imáját?

Mindenesetre megpróbáltam, elmélkedett Ben Tallchief, amikor kiment a rádiósfülkéből, magára hagyva a keményen dolgozó személyzetet, és visszatért saját körletébe. Ha valaha szóba kerül, gondolta, elmondhatom, hogy én mindent megtettem. De a csatornákat általában nem személyes ügyekre használták.

Várakozása nőttön-nőtt. Végre alkotómunka, és épp akkor, amikor a legnagyobb szüksége van rá. Még néhány hét itt, és kipurcanok, morfondírozott. Persze, éppen ezért engedélyezték, jött rá. Tudták, hogy közel vagyok a lerobbanáshoz. Valószínűleg becsavarodnék ebben a koporsóban a többi – hányan is vannak most a hajón? –, szóval, a többi akárhánnyal együtt. Lehetnek vagy tízen. Sokan egy ekkora hajóhoz képest. És ilyen szigorú szabályokkal!

Szekrénye felső fiókjából elővett egy üveg bontatlan Peter Dawson skót whiskyt, letörte a pecsétet, és lecsavarta a kupakot. Egy kis italáldozat, mondta magában, miközben töltött egy papírpohárba. És ünneplés. Az istenek méltányolják a szertartásokat. Ivott és újratöltött.

Hogy a szertartás ünnepélyességét fokozza, kissé vonakodva ugyan, de elővette a Könyvet: Hogyan támadtam fel halottaimból szabadidőmben, és hogyan teheted meg te is A. J. Specktowskytól. Olcsó, puha kötésű példány, de az egyetlen, amely valaha is az övé volt, ezért kissé érzelmes viszony fűzte hozzá. Találomra kinyitotta (jól bevált módszer), és átfutott néhány ismerős sort a 21. századi nagy kommunista teológus apologia pro vita suájából.

„Isten nem természetfeletti. Léte az önformáló lét első és legtermészetesebb formája.”

Így igaz, mondta magában Ben Tallchief. A későbbi teológiai kutatások igazolták, hogy Specktowsky ugyanolyan jó próféta volt, mint gondolkodó. Előbb vagy utóbb minden jóslata valóra vált. Természetesen sok homályos részlet volt még… például hogy miért jött létre a Létrehozó. (Hacsak be nem érjük Specktowsky magyarázatával, hogy az ilyen természetű lények önteremtők, és az időn, ennélfogva pedig az okságon kívül léteznek.) De lényegében minden megtalálható volt az oly sokszor kinyomtatott oldalakon.

„Ahogy tágult a kör, úgy gyengült Isten hatalma, jósága és tudása, így a legkülső kör peremén kevés volt a tudása és jósága, túl kevés, hogy észrevegye a Megsemmisítőt, amely Isten teremtő aktusai során jött létre. A Megsemmisítő eredetét homály fedi. Nem jelenthetjük ki egyértelműen, hogy vajon: 1. kezdettől fogva Isten különálló része volt, nem Isten teremtménye, vagyis Istenhez hasonlóan önteremtő, vagy 2. a Megsemmisítő nem más, mint Isten egy aspektusa, nem lévén…”

Abbahagyta az olvasást, kortyolgatta a whiskyt, és fáradt-tétován dörzsölte a homlokát. Negyvenkét éves volt, és sokszor olvasta már a Könyvet. Élete, bár elég hosszú volt, nem hozott sok érdekeset, eddig legalábbis nem. Sok állása volt, és nem szolgálta rosszul a munkaadóit, de valóban kiemelkedőt soha nem nyújtott. Talán most kitűnhetek, mondta magában. Ebben az új állásban. Lehet, hogy ez a nagy lehetőség.

Negyvenkettő. Évek óta elkeserítette a kora, és minden alkalommal, amikor keserű szájízzel megpróbálta felidézni, mi lett a karcsú, húszéves fiatalemberből, aki egykor volt, már elillant egy újabb év, amit hozzáadhatott az egyre növekvő számhoz, amelyet sehogy sem tudott beleilleszteni a magáról alkotott képbe. Képzeletében még mindig fiatalnak látta magát, és ha a mostanában készült fényképeire pillantott, rendszerint összeomlott. Újabban például villanyborotvát használt, hogy ne kelljen a fürdőszobatükörbe néznie. Valaki elrabolta a testemet, és ezt tette a helyébe, gondolta időnként. De hát, ilyen az élet. Sóhajtott.

Sok unalmas munkája közül egyetlenegyet élvezett igazán, és ez azóta is gyakran eszébe jutott. 2105-ben ő készítette a Deneb egyik világára induló hatalmas gyarmatosítóhajó háttérzenerendszerét. A hangszalagtárban rátalált a Bizet- és Delibes-vonósátiratok közé keveredett Beethoven-szimfóniákra, és az ötödiket ezerszer is lejátszotta a hangszórórendszeren, amely behálózta az egész hajót, minden fülkét és munkahelyet. Különös, de senki sem emelt panaszt, úgyhogy folytatta; később átpártolt a hetedikhez, a hajó útjának utolsó hónapjai alatt pedig izgalommal telve a kilencedikhez, amely mellett aztán végig kitartott.

Aludnom kellene, mondta magában. Egyhangú, szürke élet várna rám, amelynek hátterében csak Beethoven hallható. A többi homály.

Nem! Létezni akarok! Cselekedni és alkotni. És ez egyre sürgetőbb, ahogy múlik az idő. Az évek elsuhannak, egyre messzebb és messzebb. A Létrehozó; igen, ő mindent elölről kezdhet. Megállíthatja a romlást azzal, hogy a hanyatló egyed helyébe újat állít, olyat, amely tökéletes. Majd elpusztul az is. Megkaparintja a Megsemmisítő, a Létrehozó pedig ismét pótolja. Mint a lekopott szárnyú méhek; egymás után meghalnak, és helyükre újak lépnek. Én képtelen vagyok erre. Megsemmisülök, és a Megsemmisítőé leszek. És az mégiscsak rosszabb.

Istenem, gondolta, segíts!

De ne úgy, hogy újat állítasz a helyemre. Kozmológiai nézőpontból talán szép lenne, de megszűnni létezni, arra nem vágyom… és talán megértetted ezt, amikor az imámat meghallgattad.

A whiskytől elálmosodott. Bosszúságára azon kapta magát, hogy elbóbiskolt. Fontos, hogy ismét teljesen éber legyen. Felugrott, odalépett a hordozható lejátszóhoz, találomra kiválasztott egy videólemezt, és a korongra tette. A szoba szemközti fala hirtelen felfénylett, villogó formák olvadtak rajta egymásba, mozgás és élet kavargott, de természetellenesen síkban.

Ösztönösen állított a mélységáramkörön: az alakok háromdimenziósakká váltak. Bekapcsolta a hangot is.

– …Legolasnak igaza van. Nem lőhetünk le egy öregembert csak így ok nélkül és váratlanul, még ha tele vagyunk is félelemmel és kételkedéssel. Figyeljetek és várjatok!

A régi eposz felfrissítő szavai reménnyel töltötték el. Visszament az asztalhoz, és kézbe vette a papírt, amelyet a főnökétől kapott. Elmélyülten tanulmányozta a kódolt információt, igyekezett megfejteni. Számokból, betűkből és lyukakból silabizálta ki új életét, eljövendő világát.

– „Úgy beszélsz, mint aki jól ismeri a Fangornt. Igazam van?”

A videólemez forgott, de már nem hallotta – kezdte kihámozni a kódolt üzenet lényegét.

– „Mi mondandód van, amit ne mondtál volna el legutóbb?” – zengett egy éles hang. Felpillantott, és Gandalf szürke csuklyás alakjával találta magát szemközt. Gandalf mintha hozzá, Ben Tallchiefhez beszélt volna. Mintha felelősségre vonná. – „Vagy netán visszavonnivalód akadt?” – kérdezte Gandalf.

Ben felkelt, a lejátszóhoz lépett, és kikapcsolta. Nem vagyok most képes rá, hogy feleljek neked, Gandalf, mondta magában. Dolgom van, valóságos dolgom. Nem bocsátkozhatok rejtélyes, irreális beszélgetésbe egy mitológiai alakkal, aki valószínűleg sosem létezett. A régi értékek egyszeriben eltűntek számomra. Ki kell sütnöm, hogy mit jelentenek ezek az átkozott lyukak, betűk és számok.

A lényeget már kezdte kapiskálni. Gondosan visszatette a whiskysüveg kupakját, és szorosan rácsavarta. Egyedül megy majd egy űrcsónakban. A telepen találkozik mintegy tucatnyi társával, akiket a legkülönfélébb helyekről verbuváltak. Szakértelem: 5. fokozat, C kategóriájú művelet, K-4-es fizetési osztály. Maximális szolgálati idő két év. Teljes nyugdíj és orvosi ellátás a megérkezés pillanatától. Minden korábbi utasítás hatálytalan, máris indulhat. Még az itteni munkáját sem kell befejeznie.

És megvan a három ezüstdollárom is a csónakra, mondta magában. Ez minden. Semmi mással nem kell törődnie. Kivéve…

Nem tudott rájönni, hogy mi lesz a munkája. A betűk, lyukak és számok nem közölték, helyesebben nem tudta rábírni őket, hogy elárulják ezt a kis információt – amit pedig úgy szeretett volna tudni.

De ezzel együtt jónak látszott. Tetszik nekem, mondta magában. Akarom. Nincs mit visszavonnom, Gandalf. Az imát ritkán hallgatják meg, és én elfogadom, amit kaptam. Hangosan folytatta:

– Nem létezel többé, Gandalf, csak az emberek képzeletében, amit pedig én kaptam, az Egyetlen, Élő és Igaz Istentől való, aki teljesen valóságos. Mi mást remélhetnék még? – Néma szobával találta magát szemben. Nem látta Gandalfot, hiszen kikapcsolta a lemezt. – Talán egyszer visszavonom ezt – folytatta. – De még nem, most még nem. Érted? – Várt, fülelte a csöndet, és tudta, hogy a lejátszó egyszerű kapcsolásával létrehívhatja vagy megszüntetheti.

II. FEJEZET

Seth Morley egy műanyag nyelű késsel gondosan kettévágta az előtte fekvő Gruyère sajtot, és így szólt:

– Elmegyek. – Hatalmas szeletet vágott magának a sajtból, és a késsel a szájához emelte. – Holnap este. A Tekel Ufarszin Kibuc nem lát többé engem. – Elvigyorodott, de Fred Gossim, a telep főmérnöke nem viszonozta ezt a győzedelmes mosolyt, sőt még komorabb lett. Rosszkedve betöltötte az irodát.

– Nyolc év óta kéri a férjem az áthelyezést – mondta nyugodtan Mary Morley. – Sohasem akartunk itt maradni. Jól tudod.

– Mi is velük megyünk. – Michael Niemand dadogott az izgalomtól. – És úgy kell neked: idehozol egy első osztályú tengerbiológust, aztán elküldöd abba az átkozott kőbányába sziklát cipelni. Torkig vagyunk! – Oldalba bökte a feleségét. – Nem igaz?

– Miután ezen a bolygón egyáltalán nincs víz – mondta rekedten Gossim –, aligha alkalmazhatunk tengerbiológust a saját szakmájában.

– Nyolc évvel ezelőtt mégis hirdetést adtál fel, hogy tengerbiológus kell neked! – fakadt ki Mary Morley. Gossim savanyú ábrázata ettől még jobban megnyúlt. – A te hibád!

– De ez az otthonotok – mondta Gossim. – Mindnyájatoké. – Körbemutatott az irodában összegyűlt embereken. – Mindent együtt építettünk.

– A sajt is borzalmas – szólalt meg Seth Morley. – És a kakkip, ez a kecskeféle teremtmény, ami olyan büdös, mint a Megsemmisítő tavalyi alsónadrágja… nem akarom többé látni. Sem a kakkipot, sem a sajtot. – Újabb szeletet vágott a drága, importált Gruyère sajtból. Aztán Niemandhoz fordult. – Nem jöhettek velünk. Az utasítás úgy szól, hogy csónakkal menjünk. Pro primo: egy csónakban ketten férnek el, jelen esetben a feleségem és én. Pro secundo: Te meg a feleséged, az további két személy, ergo nem fértek el. Ergo nem jöhettek.

– Megyünk a miénkkel – mondta Niemand.

– Nincs áthelyezési utasításotok vagy engedélyetek Delmak–O-ra – felelte tele szájjal Seth Morley.

– Nem akarod, hogy menjünk – mondta Niemand.

– Rátok senkinek sincs szüksége – morogta Gossim. – Ami engem illet, jobban meglennék nélkületek. Morley-ékat szeretném itt tartani.

Morley élesen ránézett.

– Ezzel az áthelyezéssel pedig a priori elveszítesz minket.

– Amennyire tudom – mondta Gossim –, valami kísérleti munka. Kis csoport, tizenhárom-tizennégy ember. A Tekel Ufarszin első napjait fogja felidézni. Mindent elölről akartok kezdeni? Tudjátok, milyen soká tartott, míg összejött itt ez a száz ügyes, jó szándékú fickó. A Megsemmisítőt említetted. Amire készültök, nem visszalépés Tekel Ufarszinhoz képest?

– Én is visszafejlődtem – mondta Morley félhangosan. Dühös lett. Gossim egyszerűen itt fogta. Gossim mindig is értett a szóhoz, mérnök létére jó társalgó volt. Az évek során mindenkit Gossim mézesmázos szavai tartottak itt a munka mellett. De ezek a szavak kiürültek, már legalábbis Morley-ék számára. A szavak nem hatottak úgy, mint egykor, régi fényükből már csak halvány pislákolás maradt. De a testes, sötét szemű mérnököt nem lehetett csak úgy lerázni.

Akkor is elmegyünk, gondolta Morley. Mint Goethe mondja a Faustban: „kezdetben volt a tett”. A tett és nem a szavak, ahogy Goethe a huszadik századi egzisztencialisták előfutáraként rámutatott.

– Vissza akartok majd jönni – jelentette ki Gossim.

– Hm! – dörmögött erre Seth Morley.

– És tudjátok, mit mondok majd akkor?! – kiabált Gossim. – Ha könyörögtök, hogy visszajöhessetek a Tekel Ufarszinba, azt mondom, semmi szükségünk tengerbiológusra. Nincs is tengerünk, és nem is akarunk létrehozni még egy pocsolyát sem, így nem lesz semmilyen indokod, hogy itt dolgozz.

– Sosem kértem pocsolyát – mondta Morley.

– De szerettél volna!

– Nincs szükségem semmilyen vízre – közölte szárazon. – Ennyi az egész. Ezért megyünk el, és ezért nem jövünk vissza.

– Biztos, hogy Delmak–O-n van víz? – kérdezte Gossim.

– Feltételezem… – kezdte Morley, de Gossim közbevágott.

– Tekel Ufarszinról is feltételezted, így kezdődött minden bajod.

– Feltételeztem – mondta Morley –, ha egyszer tengerbiológust kerestél. – Fáradtan sóhajtott. Nem volt értelme győzködni Gossimot: a mérnök, egyúttal a telep vezetője szűk látókörű volt. – Hadd egyem meg a sajtot – mondta Morley, és megkóstolt egy újabb szeletet. De unta az ízét. Túl sokat evett már. – A pokolba! – dobta el a kést. Ideges volt, és utálta Gossimot; semmi kedve nem volt a beszélgetés folytatásához. A tények számítanak, nem az érzések. Gossim nem hatálytalaníthatta a mindent eldöntő áthelyezést, ez a lényeg.

– Utálom az átkozott pofádat – mondta Gossim.

– Én is a tiédet – felelte Morley.

– Egy-egy – szólt közbe Niemand. – Látod, Gossim, nem tarthatsz vissza. Legfeljebb ordítozhatsz.

Gossim felugrott, trágár mozdulatot tett Morley és Niemand felé, majd otthagyta a társaságot, és eltűnt valahol az épület túloldalán. Az irodában csend lett. Seth Morley mindjárt jobban érezte magát.

– Fáraszt téged a vita – szólalt meg a felesége.

– Igen – bólintott –, és Gossim is fáraszt. Ettől az egyetlen eszmecserétől is kimerültem, nem is beszélve az elmúlt nyolc évről. Megyek, és választok egy csónakot.

Felkelt, és kilépett az irodából a déli napfénybe.

Furcsa jószág ez a csónak, mondta magában, amikor a parkolásra kijelölt mező szélén állt a pihenő járműveket nézegetve. Először is, rendkívül olcsó: az ára nem egészen négy ezüstdollár. Másodszor; csak elmenni tud, visszatérni nem. A csónak kizárólag egyirányú jármű. Ennek egyszerű oka volt: túl kicsi ahhoz, hogy egy visszaútra is elegendő üzemanyagot vigyen magával. A csónak csak arra volt alkalmas, hogy elhagyjanak vele egy űrhajót vagy egy bolygó felszínét, orrával a cél felé, ahol majd kileheli a lelkét. Erre viszont kiválóan alkalmas volt. Az értelmes lények – emberek és más fajok – ezeken az áramvonalas kis hajócskákon rajzottak keresztül-kasul a galaxisban.

Ég veled, Tekel Ufarszin!, mondta magában Morley, és röviden, csöndben búcsút intett a parkolóhely mögötti narancsbokrok sorának.

Melyiket válasszam?, kérdezte magában. Mind olyan egyforma: rozsdás és ütött-kopott. Mint egy autóparkoló valahol messze a Terrán. Az első D betűvel kezdődőt választom, határozta el, és a csónakok nevét kezdte olvasni.

Döglött Csirke. Igen, ez lesz az. Nem valami emelkedett, de jó lesz. Gyakran mondták neki, még Mary is, hogy fogékony a morbid dolgokra. Valójában csak gyors felfogóképességem van, mondta magában. Az emberek pedig gyakran szeretik összekeverni a kettőt.

Karórájára pillantva látta, hogy van még ideje elmenni a déligyümölcsüzem csomagolórészlegébe. Így hát arra vette útját.

– Tíz üveg AA osztályú lekvárt – mondta a raktárosnak. Ha most nem vételez, később már nem tud.

– Biztos, hogy jogosult arra a tíz üvegre? – nézett rá kétkedve a raktáros, mert már ismerte régebbről.

– Ellenőrizheti Joe Persernél – sürgette Morley. – Gyerünk, hívja csak fel!

– Nem érek rá – egyezett bele a raktáros. Leszámolta a tíz üveget a kibuc fő termékéből, és egy zsákban átnyújtotta Morley-nak. Nem kartondobozban.

– Doboz nincs? – kérdezte Morley.

– Tűnjön el! – mordult rá a raktáros.

Morley kivett egy üveget, hogy meggyőződjék róla, valóban AA osztályú-e. Az volt. „Lekvár Tekel Ufarszin Kibucból” – hirdette a címke. – „Valódi sevillai narancs (3B mutált alosztály)! Vigyen haza egy üvegnyi napos Spanyolországot a konyhájába vagy főzőfülkéjébe!”

– Kitűnő – mondta Morley. – Köszönöm. – Kicipelte a súlyos zsákot az épületből, és újra ott állt a ragyogó déli napfényben.

A parkolóhelyre visszaérve elkezdte berámolni a lekvárosüvegeket a Döglött Csirkébe. Az egyetlen jó dolog, ami a kibucban terem, gondolta magában, miközben a mágneses fogókarokkal egyik üveget a másik után a raktérbe helyezte. Azt hiszem, csak ez fog hiányozni.

Felhívta Maryt a nyakrádión.

– Választottam egy csónakot – tájékoztatta. – Gyere le a parkolóba, megmutatom.

– Biztos, hogy jó lesz?

– Tudod, hogy megbízhatsz a műszaki jártasságomban – válaszolta mogorván Morley. – Átvizsgáltam a hajtóművet, a vezetékeket, a létfenntartó rendszert, mindent a legkisebb csavarig. – Belökte az utolsó üveg lekvárt a helyére, és dühösen bevágta az ajtót.

Néhány perc múlva karcsún és napbarnítottan megérkezett Mary. Khaki színű inget, sortot és szandált viselt.

– Hát – szólalt meg a Döglött Csirkét méregetve –, elég ócskának látszik. De ha szerinted oké, akkor elhiszem.

– Már elkezdtem a berakodást – mondta Morley.

– Mivel?

Kinyitotta az ajtót, és megmutatta Marynek a tíz üveg lekvárt.

Mary először meg sem bírt mukkanni.

– Jézusom! – nyögte aztán.

– Mi a baj?

– Nem vizsgáltad te meg sem a vezetékeket, sem a hajtóművet! Elmentél, hogy annyit összetarhálj ebből az átkozott lekvárból, amennyit csak tudsz! – Dühöngve bevágta a raktér ajtaját. – Néha azt hiszem, hogy nem vagy normális. Az életünk függ ennek a nyavalyás csónaknak a működésétől! És ha hibás az oxigénrendszer? Vagy a fűtés? Vagy ereszt a burkolat? Vagy…

– Hívd a bátyádat, hogy nézze meg! – vágott közbe Morley. – Neki úgyis jobban hiszel, mint nekem.

– Tudod, hogy nem ér rá.

– Különben itt lenne – gúnyolódott Morley –, hogy csónakot válasszon nekünk. Jobbat, mint én.

Az asszony éles pillantást vetett rá, és dacosan kihúzta magát, sovány teste megfeszült. Majd hirtelen megenyhült, és derűs beletörődéssel duruzsolta:

– Az a különös, hogy akkora szerencséd van… már úgy értem, a tehetségedhez képest. Lehet, hogy ez itt a legjobb csónak. De nem azért, mert különbséget tudsz köztük tenni, hanem a disznó szerencséd miatt.

– Nem szerencse. Ítélőképesség.

– Nem – rázta a fejét Mary –, minden, csak az nem. Nincs ítélőképességed, a szó szokásos értelmében semmiképp. Ezzel a csónakkal megyünk, és remélem, hogy megint olyan mázlid lesz, mint általában. De hogy tudsz így élni, Seth? – Panaszosan nézett a férfira. – Ez nem tisztességes.

– Eljutottunk idáig.

– Idáig. Eddig a kibucig! – sóhajtott Mary. – Nyolc éve.

– Most megszabadulunk.

– Lehet, hogy rosszabb lesz. Mit tudunk erről az új helyről? Semmit. Csak amit Gossim is tud – és ő tudja, mert mindenkinek elolvassa a levelezését. Olvasta az eredeti kérvényedet is… Nem akartam szólni, mert tudtam, hogy…

– A kurva…! – Morley-ban tehetetlenséggel párosult elvakult düh ébredt. – Erkölcstelen mások imáit elolvasni!

– Ő a főnök. Azt hiszi, hogy minden az ő dolga. Mindenesetre tőle is megszabadulunk. Hál’ istennek! Nyugodj meg. Most már nem tehetsz semmit, évekkel ezelőtt olvasta el.

– Nem mondta, hogy jó ima?

– Fred Gossim sosem mondaná, még ha az is – mondta Mary. – Én azt hiszem, jó volt. Biztos, hogy jó volt, mert megkaptad az áthelyezést.

– Én is azt hiszem. Zsidók imáját nem sokszor hallgatja meg az Isten, köszönhetően az Ősközbenjáró idejéből való Szövetségnek, amikor a Megsemmisítő hatalma olyan erős volt, hogy a vele, mármint Istennel való viszonyunk beszennyeződött.

– Elképzellek téged azokban az időkben – mondta Mary –, amint elkeseredetten vitatkozol mindenről, amit a Létrehozó tett vagy mondott.

– Nagy költő lettem volna – ábrándozott Morley. – Mint Dávid.

– Kis senki lettél volna, pont úgy, mint most. – Azzal felállt, és otthagyta a csónak ajtajánál az egyik kezével a lekvárosüvegeknek támaszkodó férfit.

Morley-ban egyre nőtt a tehetetlenség érzése – már a torkát szorongatta.

– Maradj csak itt! – kiáltotta Mary után. – Nélküled megyek!

Az asszony nem válaszolt, ment a tűző napon, még csak hátra sem nézett.

A nap hátralevő részét Seth Morley azzal töltötte, hogy a holmijukat behordja a Döglött Csirkébe. Mary ezalatt nem mutatkozott. Morley vacsoraidő táján jött rá, hogy egyedül dolgozik. Hol lehet az asszony, füstölgött magában, nem szép tőle, hogy csak úgy itt hagyja.

Lehangoltság vett erőt rajta, mint mindig, ha eljött az étkezések ideje. Vajon megéri?, tette fel magában a kérdést. Egyik rossz állásból a másikba. Vesztes vagyok. Marynek igaza van. Csak rám kell nézni: ahogy csónakot választottam, ahogy ezt az átkozott cuccot rámolom. Benézett a csónak belsejébe. Dühös volt az összevissza dobált ruhacsomóra, a könyvekre, lemezekre, konyhafelszerelésekre, írógépre, orvosi műszerekre, képekre, elnyűhetetlen ágyterítőre, sakk-készletre, hangszalagokra, távközlési berendezésekre, az egész kacatra. Mit szereztünk nyolcévi munkával? Semmi különleges dolgot. A csónakba még így sem fér be minden. Egy csomó kacatot ki kell dobni vagy másoknak adni. A gondolatot, hogy az ő holmiját valaki más használja, könyörtelenül elvetette. Elégetem az utolsó vacakig, fogadkozott magában. Beleértve Mary ruháit, amiket azzal a szarkastílusával gyűjtött. Minden kell neki, ami fényes és csillog.

Az egész göncét kivágom, határozta el, és berakom a sajátomat! Az ő baja. Miért nem segít? Nincs felhatalmazásom, hogy az ócskaságait én csomagoljam be.

Amint ott állt, kezében a nagy halom ruhával, egy alakot látott közeledni a félhomályban. Ki lehet ez?, gondolta, és erőltette a szemét, hogy lássa.

Nem Mary volt. Morley úgy látta, hogy férfi, vagy inkább olyan, mint egy férfi. Bő köpenyes alak, hosszú haja széles, barna vállára omlott. Seth Morley megrémült. Felismerte: a Földönjáró. Jön, hogy megállítson. Reszkető kézzel ejtette le a ruhadarabokat. Furdalta a lelkiismeret: egyszerre teljes súllyal nehezedett rá valamennyi rossz cselekedete. Hónapok, sőt évek óta nem látta a Földönjárót, és a súly elviselhetetlen volt. Egyre gyűlt és nyomot hagyott benne, amely nem múlik el, míg a Közbenjáró meg nem szünteti.

Az alak megállt előtte.

– Seth Morley – mondta.

– Igen – felelte, és érezte, hogy a haja alatt izzadni kezd a bőre. A verejték az arcába csorgott, igyekezett letörölni a kézfejével. – Fáradt vagyok – mondta. – Órák óta dolgozom, hogy mindent berakjak ebbe a csónakba. Nagy munka.

A Földönjáró azt mondta:

– Ez a csónak, a Döglött Csirke, nem visz el téged és kis családodat Delmak–O-ra. Ezért kell közbelépnem, drága barátom, érted?

– Hogyne – mondta, és lihegett a bűntudattól.

– Válassz másikat!

– Igen – bólintott kétségbeesetten. – Választok. És köszönöm. Az életünket mentetted meg. – A Földönjáró komoly arcát fürkészte, nincs-e szemrehányás a tekintetében. De nem tudta megállapítani; a halványuló napfény kezdett feloldódni a szinte éjszakai homályban.

– Sajnálom – mondta a Földönjáró –, hogy hiába dolgoztál ilyen sokat.

– Ahogy már mondtam…

– Segítek a berakodásban – mondta a Földönjáró. Lehajolt és kinyújtotta a karját, felvett egy csomó dobozt, és elindult a csöndesen pihenő csónakok között. Az egyiknél megállt, és kinyitotta az ajtaját. – Ezt ajánlom. Nem valami mutatós, de műszakilag kifogástalan.

– Aha! – mondta Morley, kezében egy sebtében felkapott csomaggal. – Értem, köszönöm. A külső úgysem fontos, az számít, mi van belül. Csónaknál is, embernél is. – Nevetett, de csak rekedt sikoltásra emlékeztető hang jött ki belőle. Zavartan elhallgatott, a félelemtől hideg verejték patakzott a nyakán.

– Nem kell félned tőlem – folytatta a Földönjáró.

– Az eszemmel tudom – mondta Morley.

Szótlanul dolgoztak egy ideig, hordták a csomagokat a Döglött Csirkéből a másik csónakba. Morley közben állandóan szeretett volna mondani valamit, de nem tudott. Agya eltompult a félelemtől. Gyors eszének lángja, amelyben annyira bízott, most szinte kialudt.

– Nem jutott még eszedbe, hogy pszichiátriai segítséget kérj? – kérdezte végül a Földönjáró.

– Nem – válaszolta.

– Hagyjuk abba, és pihenjünk egy kicsit! Akkor beszélgethetünk.

– Nem – mondta Morley.

– Miért nem?

– Nem akarok tudni semmit, nem akarok hallani semmit. – Hangja elakadt a gyengeségtől – csak az járt a fejében, hogy milyen keveset tud. Ez az ostoba dadogás a lehető legnagyobb őrültség. Tudta, érezte, hallotta, de nem hagyta abba. – Tudom, nem vagyok tökéletes – mondta –, de nem tudok megváltozni. Elégedett vagyok.

– Elmulasztottad megvizsgálni a Döglött Csirkét.

– Mary azt mondta, rendszerint szerencsém van.

– Ő is meghalt volna.

– Neki mondd! – Ne nekem, tette hozzá gondolatban. Kérlek, ne mondj semmit! Nem akarom tudni!

A Földönjáró egy pillanatra ránézett.

– Mondani akarsz valamit? – kérdezte aztán.

– Hálás vagyok, átkozottul hálás, hogy megjelentél.

– Az elmúlt években sokszor gondoltál arra, mit mondanál nekem, ha újra találkoznánk. Sok minden eszedbe jutott.

– Elfelejtettem – suttogta fojtottan.

– Megáldhatlak?

– Persze – mondta ugyanolyan fojtottan, alig hallhatóan. – De miért? Mit tettem?

– Büszke vagyok rád, ennyi az egész.

– De miért? – Nem értette. A várt szemrehányás elmaradt.

A Földönjáró beszélni kezdett:

– Volt egyszer évekkel ezelőtt egy kandúrod. Nagyon szeretted. Egy napon elpusztult egy lenyelt csontszilánktól, mert a szemétvödörből ellopta egy marsbeli keselyű tetemének a maradványait. Szomorú voltál, de továbbra is szeretted. Egész lényét, az étvágyát, mindazt, ami végül is a halálát okozta. Sokért nem adtad volna, ha élve visszakapod, de olyannak, amilyen volt: mohónak és tolakodónak, amilyennek szeretted. Változatlannak. Érted?

– Akkor imádkoztam – mondta Morley –, de nem segített senki. A Létrehozó visszaforgathatta volna az időt, és visszaadhatta volna.

– Még most is szeretnéd visszakapni?

– Igen – mondta Morley rekedten.

– Akarsz pszichiátriai segítséget?

– Nem.

– Megáldalak – mondta a Földönjáró, és az áldás lassú és méltóságteljes mozdulatával felemelte jobb kezét.

Morley lehajtotta a fejét, és kezébe temette az arcát. Szemébe könny szökött. Még most is álmélkodott. Az a szörnyű vén macska, évekkel ezelőtt el kellett volna felejtenem. Azt hiszem, ilyen dolgokat soha nem tudok igazán elfelejteni, gondolta. Itt van bennem, eltemetve a tudatomban, míg valami, mint most, elő nem hozza.

– Köszönöm – mondta az áldás végeztével.

– Újra megtalálod – mondta a Földönjáró –, ha velünk leszel a Paradicsomban.

– Biztos?

– Igen.

– Olyannak, amilyen volt?

– Igen.

– Emlékszik majd rám?

– Most is emlékszik. Vár. Örökké várni fog.

– Köszönöm – mondta Morley. – Sokkal jobban érzem magam.

A Földönjáró elment.

A kibuc kantinjába belépve Seth Morley a feleségét kereste. A helyiség árnyékos sarkában talált rá, fűszeres báránylapockát evett. Mikor férje leült vele szemben, csak biccentett.

– Elmulasztottad a vacsorát – szólalt meg tele szájjal –, ez nem vall rád.

– Láttam őt.

– Kit? – nézett rá Mary szúrósan.

– A Földönjárót. Azért jött, hogy megmondja, meghaltunk volna a kiválasztott csónakban. Nem értünk volna célhoz.

– Tudtam – mondta Mary. – Tudtam, hogy az az izé nem vitt volna oda minket.

– A macskám él – folytatta Morley.

– Nincs is macskád.

Megragadta az asszony karját. A villa megállt a levegőben.

– Azt mondta, minden rendben lesz: eljutunk Delmak–O-ra, és elkezdhetem az új munkát.

– Megkérdezted legalább, hogy tulajdonképpen mi ez az új munka?

– Nem jutott eszembe.

– Bolond! – Mary kiszabadította a kezét, és tovább evett. – Mondd, hogy nézett ki a Földönjáró?