Patti Smith

Angyalok kenyere

– részlet –

Fordította
Vereckei Andrea

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Patti Smith: Bread of Angels, Random House, 2025

Copyright © 2025 by Patti Smith
Hungarian translation © Vereckei Andrea, 2025

Az akadályok szárnyakat adnak.

Nyikolaj Vasziljevics Gogol

Prelűd

Lázadó púp lázadó púp lázadó púp, veti papírra a toll. Mit jelentenek ezek a szavak, kérdezi a toll. Nem tudom, feleli a csukló. A szavak csak most formálódnak, és az író, aki Dolina Charlottyban, egy észak-lengyelországi völgyben állomásozik éppen, majd később dönti el. A Charlotty név egy baba porcelánarcát idézi fel, egy gyerek tette le a fűbe, talán erdei bogyókat ment szedni. Nem túl hosszú időre, de elég hosszúra ahhoz, hogy a baba feledésbe merüljön, és az idő múlásával az elhagyott babából Charlotty legyen az esőben, Charlotty a hóban, Charlotty, akit széttép egy játékos kutya. Porcelánfejét betemeti a hó, a vörös, majd halott levelek, és az évszakok váltakozásával egyre magasabbra növő bükkfák árnya vetül rá. A nyári nap elhalványítja arcán a pírt, de nem törheti meg a szenvtelen, átható üvegszemet.

Miért egy porcelánarc? Miért nem egy rongybaba, amilyen a sajátom, rongyból varrt arcán gombszemekkel? Vajon honnan ez a késztetés, hogy olyan dolgokról tegyek említést, amilyenek nekem sosem adattak meg? Honnan ez a megmagyarázhatatlan vonzalom a könyvekben leírt finom holmik iránt: egy lenvászon mellény, gyerekkesztyű, puha bőrcsizma. Akár képzeletbeli utazóládákat, úgy fésülöm át az oldalakat egy bársonyköpeny, egy ruha után kutatva, hogy elrejtsem az esetlen gyermeki testben csapdába esett miniatűr Quasimodót. A lázadó púpomat, az idomtalan, mégis szükségszerű lázadó púpomat.

Leteszem a tollat, és azon kapom magam, hogy egy régi dalt dúdolok, az ingoványos erdő dalát, ahol hajdanán gyorsan rohanó felhők alatt bolyongtam, megigézve mindentől. Lázadó púp, lázadó púp, áttrappol a kákán, a rendíthetetlen páfrányokon, kikerüli a csattanó maszlagot, a szúnyog- és moszkitórajokat. Ott kötöttem kis kalapácsot az övemre egy kicsi elemlámpával együtt. Köveket törtem fel, titkos szívük után kutatva, ott adtam le jelzést idegen hajóknak, hogy messzi földre vigyenek, és várakoztam türelmesen, készen arra, hogy tengerre szálljak. Levettem a cipőmet, követtem az algával és cikázó ebihalakkal teli csermelyeket, figyelve, hátha megcsillan az a bizonyos érme, amellyel bebocsátást nyerek a holtak birodalmába. Vagy egy üvegcserép töredezett széle, melyet ha egy bizonyos pontra helyezek, egybeforr a hiányzó darabokkal, és tükör lesz belőle, ráadásul elefántcsontból, amelyben megpillantom önmagamat.

Otthagyom a munkát, és behatolok a Charlottyt körülvevő erdőbe, hogy szemügyre vegyem a fák legvénebbikének belső működését. A növekedés koncentrikus köreibe négy fehér ruha szövete ágyazódott be: a gyermekkor élő sejtjei. Az elsőáldozó-ruha keményített fodrai. Egy ruhaköltemény törékeny maradványai. Egy estélyi, finom, akár egy keszkenő, a rock and roll őszinte mesterkéletlensége, az öcsémtől kaptam. Végül egy makulátlan viktoriánus viselet, a menyasszonyi ruhám, a fogadalmak megtestesülése, és a férjemért hullatott könnyeké, akit egy időben magamnál is jobban szerettem.

Isten ott suttog a tapéta gyűrődésében, az egyenletként szétrobbanó vízcseppben. Fény zuhog az erdőben. Egy öregember ül egy hordón, és énekel: Találtam a mezőn egy aranyérmét, ki váltja föl nekem? Egy gyerek odakiált neki: Talán a babám, amikor megtalálom. Az erszénye teli van ezüsttel. Saját akaratából testet ölt egy baba. Charlotty. Először egy kar, majd a test, azután a kicsi, büszke fej, melynek mozdulatlan kék tekintete szemtanúja volt a szeráfok kiűzetésének és a visszhangzó csillagok elhamvadásának.

Mindenki halott, minden feledésbe merült, visszhangozza egy hang. Gyorsan lajstromba veszem mindazokat, akik még itt vannak. A húgom arcáig jutok, ártatlan, mégis mindentudó. Amíg itt van, biztonságban vannak az emlékeink. De mi lesz akkor, ha már mindketten elmentünk? Írj annak a jövőnek, mondja a toll, az elhagyott bárány kedvéért, akit úgy söpörnek félre, akár a hamut az égő padláson. A homokóra megfordul. Minden homokszem egy szó, amelyből ezer újabb tör elő, minden élő első és utolsó pillanata.

Látom magam, lábujjhegyen nyújtózom egy karmazsinvörös könyv, egy totyogó mohó vágyának tárgya után. Tudni akartam, mi van azokban a könyvekben, és idővel én is írni akartam egyet. Azt gondoltam, megírhatom a világ leghosszabb könyvét, és lejegyezhetem minden egyes nap eseményeit. Úgy akartam megírni, hogy mindenki, aki elolvassa, találjon benne magából valamit. Páran talán velem maradnának, mások szárnyra kapnának. Ami engem illet, én a könyörtelen nap sugaraiban fürdő, fényesen izzó földhalom peremén állva ontanám magamból a szavakat, magányos utazó, aki a gyermekkor elveszett kertjét kutatja.

Az értelem kora

Az első érzet, amire emlékszem, a mozgás, karjaim előre-hátra lendülnek, apró erőfeszítés, melynek következtében Tapsi Hapsi lebillen az etetőszékem tálcájáról. Néma társam, akit odaültettek teljes életnagyságban, eltűnt, akár egy világ pereméről lebucskázó viking hajó. Csak egy elérhetetlen elmosódott folt; egy tett legkorábbi következménye. Emlékszem, hogy apám a karjában tart, és hogy ez mennyire más érzés, mint anyám karjában lenni. Nyugodt volt; kerestem megnyugtató vállát. Vonzódtam hozzá, pedig anyám volt mindig jelen, mindig domináns. Még egyéves sem voltam, amikor megtettem az első bizonytalan lépéseimet a konyhakövön, azután meg sem álltam. Anyámnak állandó kihívást jelentett első, kíváncsi, örökmozgó gyereke, aki nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy felfedezőútra induljon, folyvást kiszabadult a szorításából, nekilódult a parkban, eltűnt az áruházakban, és elutasította a szeretetét.

Ezernyi tett következményére figyelmeztetett, de nekem a saját bőrömön kellett megtapasztalnom mindent, így aztán a harapástól a csípésig ki voltam téve mindenféle támadásnak és sérülésnek. Alig érzékeltem, miféle küzdelem zajlik körülöttem, vagy mekkora zűrzavart okoztam, a tiltott dolgokat kerestem, egy égő cigarettát, egy ezüst asztali öngyújtót, megnyomtam, mert szép lánggal égett; szoros gumit húztam a csuklómra. Megégetett ujj, elkékült kéz.

Az emlékezet napja. Chicago, 1947

Darabonként illesztgetem össze a születésem előtti létezés folyamatosan táguló mozaikját. A második világháború végén az érzelmileg összetört és a malária miatt rátörő migrénektől gyötört Grant Harrison Smith az Új-Guineában és a Fülöp-szigeteken teljesített szolgálat után hazatért Philadelphiába. Soha nem végezte el a középiskolát, helyette vezető táncos lett a testvéreivel létrehozott akrobatikus sztepptáncos trióban, a háború azonban meghiúsította reményeiket. Beverly Williams, a fiatal özvegy, aki szülés közben elveszített egy fiúgyermeket, egy éjszakai klubban dolgozott. Kamaszkoruk óta ismerték egymást, és a háború után egymásban találtak vigaszra és meghittségre. Grant Harrison Smith nem tudta, milyen idők következnek, de hitt abban, hogy a televízió a jövő útja. 1946-ban jelentkezett, és fel is vették egy chicagói technikumba, ahol a háború után heti húsz dollár ösztöndíjjal támogatták a diákokat. Apám tervét követve a szüleim egyszerű polgári szertartás keretében összeházasodtak, és fölszálltak egy Chicagóba tartó vonatra. Kibéreltek két szobát egy panzióban a lengyel negyedben, a Logan Square mellett. Anyám, aki akkor már várandós volt velem, ameddig tehette, pincérnőként dolgozott.

Szilveszter éjszaka kellett volna megszületnem, de egy hatalmas hóvihar közepén érkeztem, egy nappal korábban, megfosztva anyámat a lehetőségtől, hogy megkapja az újévi promóciós ajándékot: a fagyasztógépek egy korai prototípusát. Helyette továbbra is a régimódi jégszekrényt használta, és várta a lovas kocsival járó jegesembert, hogy kiszállítsa a hatalmas jégtömböt.

A betegségek felsorolásával, születésnapokkal és a fejlődésemmel kapcsolatos feljegyzésekkel teli túlméretezett, megfakult, rózsaszín babanaplóm, Az első hét évem lapjaira anyám egy Patti című verset írt. Érződik benne az öröm, hogy életet adott egy pici lánynak, igaz, betegesnek, aki légzési elégtelenséggel született. Apám azt mondta, köhögéssel jöttem a világra. Felnyalábolt, és a kavargó hóban elindultak a kórházba. Anyám szerint apám mentette meg az életemet azzal, hogy órákon át a gőzölgő mosókád fölé tartott. Én azonban semmit sem tudtam minderről, sem apám reményeiről, sem anyám vajúdásáról, aki hamarosan újra gyereket várt.

A húgom, Linda tizenhárom hónappal később született, egy újabb chicagói hóvihar alatt. Kétévesen nem tudtam kimondani, hogy Linda, ezért Dinnynek hívtam, és egy időre rajtaragadt ez a név. Látom magam előtt anyámat, sötét, hullámos hajával és az örökös cigarettával, én körülötte totyogok, a második gyereke a babakocsiban, míg a harmadikat a túlméretezett Chesterfield kabát alatt hordja ki titokban. Mikor már nem titkolhatta tovább a terhességét, a háziúr kirakott minket. Útban a harmadik gyerekkel, apám kénytelen volt feladni az álmát, hogy belépjen a televíziós technika gyorsan fejlődő világába, és teljes munkaidős állást vállaljon.

Anyám az összes címünket feljegyezte a babanaplómba. Életem első négy évében tizenegyszer költöztünk, hol szobabérletbe, hol bútorozott lakásba. Vonattal Philadelphiába mentünk, és egy rövid időre nem szívesen látott vendégek lettünk apám gyönyörű, de rosszindulatú nővérénél, Gloriánál. Ma is látom magam előtt nagyanyám, Jessie spinétjét, és a nagynénémet, aki megüt, mert játszani próbálok a kicsi, pianínószerű zongorán.

Azon a télen Gloriától a közeli Hamilton Streetre költöztünk. Apám egy szakszervezeti gyárban talált munkát, éjszakai műszakban dolgozott; anyám pedig továbbra is pincérnősködött. Szenteste, miután egy hosszú napon át felszolgált, vett két nagy nyalókát és két pici, kézzel festett fapingvint a zokninkba, mielőtt felszállt a tömött buszra, ennyit engedhetett meg magának. Amikor leszállt, a táskája pántja ott himbálózott a vállán, valaki elvágta, és ellopta a táskát. Az évek során újra és újra elmesélte a történetet, mindig fájt neki, hogy azon a karácsonyon nem kaptunk ajándékot. Azóta képtelen vagyok ellenállni, ha kis pingvint látok a bolhapiacon vagy a filléres boltban, mintha csak az anyám szomorú, rendíthetetlen szívében tátongó hatalmas jégmezőt akarnám velük betölteni.

A kisöcsénk 1949 júniusában született meg. Toddnak keresztelték, mi csak Toddynak becéztük, halványkék takaróba bugyolált aprócska, ráncos teremtés volt. Anyám mózeskosárba tette, és azt mondta, ne zavarjuk. Emlékszem, ahogy ott állok fölötte, és nézem, miközben elönt az érzés, hogy védelemre szorul.

Nem sokkal később tuberkulózist diagnosztizáltak nálam, a környékünkön sorra fertőződtek meg akkoriban a szegény bevándorlók gyerekei. A kisebbek védelmében, és hogy egészségesebb környezetbe kerüljek, anyai nagyapám, akit Frank papának hívtunk, kimenekített a zsúfolt philadelphiai szobabérletünkből a chattanoogai birkafarmjára. Jóképű volt, rendes, és ragtime-ot játszott. Szabadon rohangálhattam a friss levegőn, juhtejen és egy méretes üvegfecskendővel nagy dózisokban adagolt sztreptomicinen hizlaltak. Később megtudtam, hogy Frank papa jóval fiatalabb és gyermektelen második felesége, Dolly a fejébe vette, hogy megtart.

Anyám szerette az apját, majd egy év távollét után azonban kénytelen volt jogi úton megfenyegetni, hogy vigyen engem haza. Mesélte, hogy déli akcentussal tértem vissza, lakkbőr cipőben, egy ezüstvillával és -kanállal, mindkettőbe belegravírozták, hogy PATTI LEE. Kevés emlékem van erről az elidegenedett időszakról. A babanaplóm csak a chattanoogai repülőút dátumát tartalmazza, és egy üres oldalt arról, hogyan ünnepeltük a harmadik születésnapomat.

1950. május elsején alig két mérfölddel arrébb költöztünk, a Schuylkill folyó túlpartjára, a Baring Streetre. Beszédes és izgága voltam, úgyhogy anyám megengedte, hogy egyedül kiüljek a bejárat elé, a lépcsőre, amíg a baba alszik, csak meg kellett ígérnem, hogy nem mozdulok onnan. Boldogan figyeltem az 1940-es évek utolsó, a modern idők beköszöntével hamarosan eltűnő nyomait. A lovas szekereket, a jegesembert, az ószerest és a kintornást a kis piros sapkás majommal. Az út túloldalán egy középkori stílusú épület állt, 1892-ben építtette egy ír vasútépítő mágnás. Csipkézett tornyaival, viktoriánus fatornácával és nyeregtetejével kis várra emlékeztetett. Később Domonkos-rendi lelkigyakorlatos házzá alakították, és a mesébe illő hely fehér csuhás, fekete köpenyes, örökké siető szerzetesekkel lett tele. A Baring Street-i jövés-menés láttán szárnyra kapott a képzeletem; a mesébe illő vár és a kintornás barátságos majma később a testvéreimnek szőtt mesékben bukkant fel.

Linda csendes volt, sokkal kisebb nálam, és nagy, álmélkodó szemmel mindig a sarkamban járt a ruhámba kapaszkodva. Volt egy Jessica nevű szomorú babája. Használt baba lehetett, vagy rossz körülmények közé született, a húgom mégis imádta, és mindenhová magával hurcolta. Egy nap leszakadt Jessica egyik karja. Kétségbeesetten próbáltam visszaoperálni, de a gumiszalag, ami a kis kart rögzítette, elszakadt. Jessica karja egy polcon várakozott egy rátermettebb sebészre.

Anyámnak most már hármunkról kellett gondoskodnia. Megtanított minket imádkozni, és őrködött élénk fantáziám becses birodalma felett. Lejegyezte a babanaplómba, hogy hajlamos vagyok a hazudozásra. Ha nem találtam érdekesnek az igazságot, teremtettem egy alternatív valóságot. Hogy megzabolázza tanult kis elmém, eltángált a fakanállal, miközben hasztalan igyekezett utat mutatni korai bibliatanulmányaimban és erkölcsi nevelésemben. Nemigen akadt ideje, hogy megválaszolja Jézusra, az angyalokra és az égitestek működésére irányuló szűnni nem akaró metafizikai kérdéseimet. A babanaplómba kettőt jegyzett fel közülük kapkodó írással: Mi a lélek? Milyen színe van?

Az esti imák alatt annyi kérdéssel ostromoltam anyámat, hogy végül úgy döntött, beírat a presbiteriánus vasárnapi iskolába. Három és fél évesen csatlakoztam a Szentírást magoló idősebb gyerekekhez. Egyelőre elégedett voltam, bár egyetlen kérdésemet sem válaszolták meg. Lefekvéskor felmondtam a tanultakat Lindának, aki tágra nyílt szemmel fülelt, ölében a félkarú babájával.

Toddy beteges csecsemő volt, mi pedig halkan lépkedtünk, hogy aludni tudjon. Egyik éjjel rémálomból riadtam. Álmomban a játék babával játszottam, talán túl durván, és leszakítottam egyik apró karját. Izzadtan ébredtem, nem tudtam különbséget tenni álom és valóság között. Jessica karjáért nyúltam a sötétben, ott hevert közszemlére kitéve a komódunkon, és a mózeskosárhoz rohantam, hogy visszaillesszem a helyére. Toddy sírni kezdett, anyám úgy talált rám, hogy félálomban bökdösöm az öcsémet a baba karjával. Rettentően dühös lett. Ráijesztettem az öcsémre, és felzavartam álmából. Összezavarodva bújtam vissza az ágyba, és az eset furcsán kísértett egy éveken át visszatérő rémálom képében. Látom magam a kinőtt pizsamában, borzalmasra nyírt, sűrű, sötét hajjal, kinyújtott kezemben a baba karja, és az öcsém nevét suttogom: Toddy.

Anyám a terhességét eltitkolhatta az új háziúr előtt, de egy síró újszülöttet már nem. Megint kilakoltattak minket, és átmenetileg visszaköltöztünk Gloria nénihez a Rambo Terrace-ra, ahol három kellemetlen hónapot töltöttünk ellenséges légkörben a sötét lambériával borított falak közt. Továbbra is kétségbeesetten szerettem volna megérinteni nagyanyám fényes spinétjének billentyűit. A hangszert apám örökölte; anyám megígérte, hogy az enyém lehet, ha majd saját otthonunk lesz, és azt tanácsolta, hogy legyek türelmes. Apai nagyanyám, Jessie rákban halt meg virágvasárnap, pár hónappal a születésem előtt. Szelíd csipkekészítő volt, spinéten és hárfán is játszott, egyike volt a hat nővérnek, akik a szüleikkel együtt 1890-ben emigráltak Liverpoolból. Apám mélységesen szerette az anyját, és gyakran mondogatta, hogy Linda tőle örökölte együttérző természetét. Jessie lelkiismeretesen vezette a naplóját, egyet minden évben, többnyire az időjárásról és a családi eseményekről írt feljegyzéseket. Amikor idősebb lettem, többször is megpróbáltam követni a példáját, de a napok gyors egymásutánjában mindig megfeledkeztem a naplóírásról.

1951. május 6-án a Newhall Streetre költöztünk, ahol ideiglenes lakhatást biztosítottak a hosszabb távú lakásmegoldást kereső katonacsaládoknak egy fehérre meszelt épülettömbben. Laktanyában érezte magát az ember, három kétszintes épületet csatoltak egymáshoz, mindegyikben négy család lakott. Egy gondozatlan, széles, százszorszépekkel és pitypanggal tarkálló mezőre nézett; mi csak Grundnak becéztük az egész helyet.

Közvetlenül mögöttünk egy lebetonozott rész volt, degeszre tömött kukákkal, olajoshordókkal, rozsdás konzervdobozokkal és mindenféle limlommal. Ha a felnőttek nem figyeltek, gyakran itt gyűltünk össze, hogy kincsek után kutassunk. Az épület alatt meghúzódó hatalmas kúszópincét csak Patkánytanyának hívtuk. A foghíjas deszkázat miatt tiltott területnek számított; zseblámpákkal fedeztük fel. Poros volt, és a sötétben itt is, ott is városi patkányok piros szeme villant fel. Ezek voltak a játszótereink, az egyik a természet hangján szólt, a másik a szemétén, a környékbeli gyerekek mindkettőt egyformán nagyra becsülték.

Négyévesen nagyobb szabadságot élveztem, hogy felfedezőútra keljek, mint a testvéreim. Toddy még totyogós volt. Linda szemlátomást arra született, hogy pillangókkal körülvett vadvirágok közt időzzön. Ehelyett a piszokban üldögélt a bérházunk mögött, és ártatlanul figyelte a felhőket, tudomást sem véve a rohangáló patkányokról és a bokazoknijába ivódott sárról.

Az első épület második emeletén laktunk, szemben egy zsidó öregemberrel és a lányunokájával, a családjukból csak ők ketten maradtak életben. A férfi a Klein Csokoládégyárban dolgozott, vastag, fekete kabátban járt, óvatos volt, és halk szavú. Anyám rendszeresen megosztotta velük a vacsoránkat, az öreg ilyenkor mindig előhúzott egy nagy tábla csokoládét kopott kabátja ráncaiból. Anyám, aki mindig is megértő hallgatóság volt, esténként a konyhában üldögélt vele. A sötét szemű kislány soha nem szólt egy szót sem, úgy tűnt, egy pillanatra sem engedi el a nagyapja kezét, és néhány hónap múlva csendben távoztak, ahogyan mások is, el sem köszöntek.

Sok bevándorlót láttunk jönni és menni, de a mag, a többnyire bizonytalan anyagi helyzetbe került katonacsaládok, megosztották egymással, amijük volt, és vigyáztak egymás gyerekeire. Forró nyári estéken a felnőttek kiültek a kerti székekbe, cigarettáztak, és pitypangbort vagy kanadai whiskyt ittak szódával. A férfiak a háborúról beszélgettek, a nők felfedték egymásnak titkaikat, a gyerekek féktelenül, szabadon rohangáltak. Hat hónap múlva minden lakó kézhez kapta az értesítést, hogy kilakoltatják, majd ezt követően többször is elhalasztották a bontási munkálatokat, így végül majdnem négy évig maradhattunk, először érezve azt, hogy igazi otthonunk van. A családok többsége megkönnyebbüléssel fogadta a sorozatos halasztásokat, és rettegett a következő értesítéstől. A kérdés ismét ott lógott fenyegetően a levegőben: Hová megyünk innen? Talán egy ideiglenes menedékhelyre, vagy egy kisebb lakásba, vagy átmenetileg egy újabb, lakhatásra alkalmatlannak ítélt épületbe? Mialatt szüleink a bizonytalan jövő miatt aggódtak, mi a felejtést választottuk – a holnap a felnőttek gondja. Nekünk, gyerekeknek is megvoltak a saját próbatételeink, patkányokkal, basáskodó környékbeli gyerekekkel, bolhás kutyákkal és betegségek sokaságával kellett megküzdenünk a saját kegyetlen, mégis varázslatos világunkban.

Az elkövetkezendő hónapokban anyámat nyaggattam a spinét miatt, pedig a hangszer nyilvánvalóan nem fért volna el pici lakásunkban. Gloria a nagymama legtöbb holmiját egy raktárba vitette. A szüleim nem tudták fizetni a raktározás költségeit, így végül mindent elvesztettek, beleértve a spinétet, az angol porcelán étkészletet, apám gyerekkori könyveit és szánkóját is. Óriási csalódást éreztem, fájt, hogy a kis zongorát egy idegen kaparintja meg.

Még ma is látom, ahogy kinyújtott ujjaim próbálják elérni az elefántcsont billentyűket.

Jessie kihúzható zöld brokátkanapéja megmenekült, ez volt a központi darabja a nappalinknak, ahonnan a hasas, széntüzelésű vaskályha által uralt pici konyha nyílt. Mindannyian imádtuk a régimódi, hatalmas kanapét. Különleges alkalmakkor, vagy nagyobb viharok alatt, hárman együtt megfürödtünk a kádban, belebújtunk a pizsamánkba, közben anyánk kihúzta a kanapét, mi pedig fölmásztunk rá, és egy nagy tálból ettük a popcornt. A zöld kanapé az évek alatt mindvégig biztonságos menedék maradt, amely összekötött minket a nagymamával, akit nem is ismertünk.

Anyám öccse, Bobby gyakran meglátogatott minket, és rendszerint hozott ajándékot. Egyszer egyforma, apró babákat kaptunk tőle, a lányok rózsaszín, az öcsénk kék hálózsákosat. Toddy a rózsaszínt szerette volna, én a kéket, úgyhogy titokban cseréltünk. Nagyon kötődött a rózsaszín babához, és az egyik délután, amíg odakint játszott, leejtette, a baba lepottyant egy kisebb sziklára. Toddy sírva rángatta az ingemet, és odavezetett a helyszínre. Megláttam a babát félúton, lejjebb, fennakadt a vadszederben. Linda és Todd csendben várták, hogy felmérjem a helyzetet. Tudtam, mi a dolgom, és kiválasztottam a legjobb útvonalat. A kiugró kövekbe kapaszkodva leereszkedtem, felkaptam a babát, és visszakapaszkodtam, mindössze pár karcolást szereztem útközben.

Linda Dinny nővérként kiszedegette a koszt és a tüskéket a baba kapucnis hálózsákjából. Szívfacsaró volt látni, mennyire hálás Toddy. Annyira kicsik voltak mind a ketten, még alig beszéltek, furcsamód mégis bölcsnek tűntek. Megmagyarázhatatlan telepátia működött köztünk. Egy sajátos nyelv, amely legerősebben a gombos játékunkban nyilvánult meg, ahol a képzelet igazsága és közös képességünk, hogy egy elmeként működjünk, egyszerre jelent meg. Amikor valami gyermeki csínyért némaságra ítéltek minket a szobánkban, felfedeztük a tökéletes kommunikációt. Odaültünk a régi juharfa komód elé, minden fiókján két gomb volt, némelyik kissé meglazult, és megvártuk a tökéletes pillanatot. Azután bólintottam, behunytuk a szemünket, és egyszerre elfordítottuk a gombokat.

Könnyedén felszálltunk a kis hajóra, kopott vásznakból készült vitorlája hirtelen vakítóan felragyogott, és útnak indultunk. A lehetőségek tengere, amelyen hajóztunk, örökké a miénk marad. Némán, egyetlen nyikkanás vagy elragadtatott örömkiáltás nélkül szeltük át a kék és a zöld spektrumát, a piros, a rózsaszín, az arany és az ezüst különféle árnyalatainak sokaságát, akár egy Crayola zsírkrétadobozt… … …

A képekről

A szerző köszönetet mond az alábbi fotósoknak, hogy hozzájárultak képük felhasználásához:

»1« © Peter Pan, Kensington Gardens

»4« © Linda Smith Bianucci

»5« © Lynn Goldsmith

»6«, »7« © Frank Stefanko

»9« © Jody Caravaglia

»10« © Seiji Matsumoto

»17« © Judy Linn

»18« © Steven Sebring

»19« © Annie Leibovitz

»22« © Melodie McDaniel

»31« © Lisa Marie Smith

»30« © Steven Sebring, St. Clair Shores, 1995

»11«, »13«, »14«, és »16«: Fred ’Sonic’ Smith képei

»15«, »26«, »27« és »28«: a szerző felvételei

Bobby Williams 1951-es fotója a szüleimről és Toddyról a zöld brokátkanapén.

Az archívumról

A »2«, »3«, »20«, »21«, »24« régi képek a családi archívumunkból származnak, húgom, Linda Smith Bianucci jóvoltából. Készítőjük ismeretlen.

Anyám Chick Kaven és Dot Ashman társaságában: »23«, és a Patti című vers a babanaplómból: »25«.

A kis Fred nagyapjával, Herbert Biasszal: »8«. Fred testvére, Pat Hallett családi archívumából.

Az egyetlen esküvői képünket – »12« – Fred anyja, Kathleen Bias Smith készítette a Hajósok templomában.

Köszönöm Lenny Kaye-nek és Andi Ostrowe-nak, hogy magánarchívumaikból felbecsülhetetlen értékű anyagokat bocsátottak a rendelkezésemre.

Tartalom

Prelűd

Az értelem kora

A Kertek

Villanások

Művészpatkányok

Mezítláb táncolni

Az én madrigálom

Gyászcipő

Grant

Békés királyság

Egy csöpp vér

Kóborlásaim

Család, Central Park, 2019

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Kelemen Emese
A borító Robert Mapplethorpe fotójának
felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 628 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL