C. N. Crawford: City of Thorns

Copyright © 2021 by C. N. Crawford

Hungarian Translation © Farkas Veronika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

C. N. Crawford: City of Thorns

Corey Press, 2021

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-615-650-732-7

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Szemler Zsófia

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: new adult, romantikus, fantasy

Olvasóimnak, akik közül sokan C. N. Crawford boszorkánykörének tagjai.

Imádok menekülőutat biztosítani nektek a hétköznapokból.

1. FEJEZET

Nagyon igyekeztem nem feltűnően bámulni azt a tenyérbemászó kollégista srácot, akit előző este megütöttem, de ezt három dolog is megnehezítette. Először is: Jack monoklija mély, ragyogó lila árnyalatban játszott, amit az osztályterem neonlámpái kifejezetten kiemeltek. Másodszor: ő még csak nem is járt erre az órára. És harmadszor: leghátul ült, és egy elég groteszk pantomimet adott elő, ami abból állt, hogy a nyelvével lefetyelt V alakban széttartott ujjai között.

Csak annyit mondanék, hogy a prezentációm nem alakult túl jól.

Jack Corwin középiskola óta folyamatosan piszkált. Arra számítottam, hogy az egyetem utolsó évére kinő az obszcén mutogatásból és az orgazmust mímelő arckifejezésekből, de ő mindig is szeretett szembemenni az elvárásokkal. Miért is mondott volna le a szélsőséges otrombaságról, amikor ez volt a védjegye?

Rengeteget készültem erre az órára; órákon át bifláztam a releváns pszichológiai kísérleteket. Térdig érő, fekete ruhát választottam, fehér gallérral – ami csinos, de professzionális és csak egészen kicsit goth. Kis kártyákra másoltam a jegyzeteimet, és élénkvörös fürtjeimet többé-kevésbé rendezett lófarokba fogtam össze. De mindez semennyit nem számított, amikor szembesültem azzal a lefetyelő nyelvvel.

Koncentrálj, Rowan! Ne is figyelj rá.

Kihúztam magam, és végignéztem a közönség többi tagján. Az egyik osztálytársam, Alison, szőke tincseit csavargatta az ujja körül, és várakozóan nézett rám. Amikor odaért hozzá a tekintetem, bátorítóan elmosolyodott.

Az emlékeztető kártyáimra pillantottam, és ismét olvasni kezdtem.

– Mint azt már mondtam, az elfojtott emlékek elmélete erősen vitatott. – Felemeltem a tekintetem. – Sok pszichológus szerint…

Jack kör alakot formázott a mutató- és hüvelykujjával, utána ki-be kezdte húzogatni benne a másik mutatóujját, miközben nagyra tátott szájjal orgazmust imitált. A lámpák fénye megcsillant azon a különös kalapács alakú ezüstkitűzőn, amit mindig viselt.

– Elnézést. Ööö, a disszociatív fuga… – kezdtem elölről. – Ami a DSM…

A terem végében, ahol rajtam kívül senki nem látta, Jack már az ágyékát mozgatta, mintha épp megdugna valamit.

Izzani kezdett bennem a harag. Ő volt az utolsó ember, akit látni akartam, több okból is, úgyhogy végül rámutattam.

– Ő miért van itt? – bukott ki a számon. – Nem is jár erre az órára. Miért jött ide?

Sajnos rajtam kívül senki nem látta, hogy miket csinált, úgyhogy ettől csak én tűntem bunkónak.

A tanárom, dr. Omer, megemelte sötét szemöldökét, és rám meredt. Amikor a terem végébe nézett, Jack olyan benyomást keltett, mint az ártatlanság mintaképe. Úgy tartotta a tollát az ujjai között, mintha végig jegyzetelt volna, és felhúzott szemöldökkel pillantott vissza ránk. Csak egy szorgalmas diák ül itt, aki tanulni szeretne.

Dr. Omer összeérintette az ujjai hegyét, és rám hunyorított. Nem mondott semmit, mert azzal a pszichológiai izével próbálkozott, amikor az ember némán bámul, és kivárja, amíg a másik magától ráébred, hogy valami illetlenséget csinált. Nagyot nyeltem.

Jack előző este hazáig követett, és a házunk mellett megpróbált sarokba szorítani. Sőt, évek óta nem hagyott békén. Nem véletlenül kapta tőlem azt a monoklit.

De pillanatnyilag nem a terapeutámnál ültem, és nem igyekeztem eléggé, hogy profi benyomást keltsek. Azért voltunk itt, hogy tanuljunk vagy legalábbis, hogy átmenjünk az anyagból, utána pedig továbblépjünk.

– Ő nem jár erre az órára – ismételtem meg halkabban. – Nem értem, mit keres itt.

Éreztem, ahogy az összes tekintet rám szegeződik, és forróság öntötte el a nyakamat. Mivel olyan fehér a bőröm, mint a tej, nem igazán tudom eltitkolni, ha elpirulok.

– A szemeszter hátralévő részében hallgatni fogja ezt az órát – válaszolta dr. Omer higgadt hangon. – Engedéllyel van itt.

Egy pillanatra ismét az ajkához nyomta az ujját, és összehúzta a szemöldökét. A pszichológus nézés. Utána megszólalt.

– Valami probléma van a prezentációddal? Általában sokkal felkészültebb szoktál lenni, Rowan.

Normál körülmények között imádom dr. Omer higgadt modorát, de most egyáltalán nem illett a helyzethez. Szinte olyan benyomást keltett, mintha lazán figyelmen kívül hagyná, hogy lángokban áll körülötte a ház.

Lassan mély levegőt vettem, és megpróbáltam visszanyerni a lelki egyensúlyomat. A lábamra összpontosítottam, ami szilárdan állt a talajon. Csak összpontosíts, és ess túl rajta, Rowan! Este pedig már a legjobb barátnőmmel, Shaijal fogok inni a huszonkettedik születésnapomra. Sörözünk, pizzázunk, kitárgyaljuk Shai csodálatos új életét. És ehhez elég, ha túlesem a következő húsz percen.

– Nincsen semmi probléma – mosolyodtam el. – Csak összezavarodtam egy pillanatra. De valójában nagyon is fel vagyok készülve.

Megköszörültem a torkom.

– A disszociatív amnéziát olyan állapotnak tartják…

Várjunk csak. Jack tényleg be fog járni erre az órára a szemeszter hátralévő részében? Nekem muszáj volt végigcsinálnom ezt a kurzust a diplomámhoz.

Kinéztem az ablakon a Tövisek városára – arra a mágikus városra, ami a massachusettsi Osborne felett lebegett. Úgy terveztem, hogy oda fogok járni mesterképzésre, és minél hamarabb szerettem volna, ha ez bekövetkezik.

– Rowan? – nógatott dr. Omer, hangjában némi ingerültséggel. – Talán jobb lenne, ha egy másik napon próbálkoznál újra, ha jobban fel leszel készülve. Van ennél hasznosabb dolog is, amivel foglalkozhatunk az órán.

Jujj. Remegett a kezem, de nem tudtam eldönteni, hogy a szorongástól vagy a haragtól.

– Nem, menni fog. Elnézést. Csak váratlanul ért, hogy a projektor nem működik.

Nagyot nyeltem, és megpróbáltam összeszedni magam.

– Arról kezdtem beszélni, amikor valaki képtelen felidézni a tudatalatti emlékeit…

Lapozgatni kezdtem a kártyáimat, és kétségbeesetten igyekeztem koherens mondatokká szőni a gondolataimat.

– Különös tekintettel az önéletrajzi emlékekre, a saját múltunkra…

Ismét felpillantottam Jackre, és azt láttam, hogy hátradől a székében és kilógó nyelvvel masszírozza a saját mellbimbóit.

Ezen a ponton két gondolat gabalyodott össze a munkamemóriámban. Egyrészt a jegyzetkártyám következő mondata, ami úgy kezdődött, hogy „Képzeljétek csak el… Másrészt az, hogy annyira szeretném ismét megütni azt a kis pöcsöt. Az agyam nem tudta kezelni ezt a helyzetet, úgyhogy az bukott ki a számon, miközben egyenesen Jackre meredtem:

– Képzeljétek el, mennyire szeretném ezt a pöcsöt…

Aminek semmi értelme nem volt, de ami egyértelműen nagyon illetlenül hangzott.

Az osztály ismét Jack felé fordult, aki azonnal újra az ártatlanság pózába vágta magát, és olyan arcot vágott, mint akit teljesen megdöbbentettek a szavaim. A szemöldöke értetlenül felszaladt.

Összeszorult a gyomrom.

Meg akarok halni. Bárcsak most rögtön elnyelne a föld.

Éreztem, ahogy lassan lángba borul az arcom, miközben rettenetes csend borul a teremre. A lámpák hangosan zúgtak és villództak felettem, a szám teljesen kiszáradt.

– Nem ezt akartam mondani! – Jackre mutattam. – Folyamatosan pofákat vágott…

De amikor rájöttem, hogy ez milyen bénán hangzik, elhallgattam.

Jack velem kapcsolatos megszállottsága már évekkel korábban elkezdődött, amikor friss gimnazistaként randira hívott. Én nemet mondtam neki, mire megharagudott rám. Úgyhogy elterjesztette rólam, hogy lefeküdtem az egész baseballcsapattal. Ezt mindenki elhitte neki. A következő négy év során csak Hazafutás Rowan néven emlegettek, és rendszeresen meztelen modellekre photoshoppolták az arcomat. Ezzel telt a középiskola.

De erre senki nem volt kíváncsi. A többiek csak arra vágytak, hogy végre befejeződjön az óra és átrohanhassanak a Taco Keddbe ebédelni.

– Nem ezt akartam mondani – ismételtem meg.

Dr. Omer összeszorította két tenyerét a szája előtt.

– Rendben. Nem egészen értem ugyan, miről lehet itt szó, de úgy sejtem, hogy valamiféle személyes konfliktusról, és szerintem nem ez a legjobb fórum ennek a kiteregetésére. Amennyiben valami problémátok van egymással, óra után megbeszélhetjük.

Jack bátortalan arcot vágott, és felemelte a kezét.

– Azt hiszem, én tudom, mi a baj. Rowan eléggé kiborult, amikor tegnap randizni hívott, de én nemet mondtam, és nem tudott uralkodni magán – mutatott a saját szemére. – De esküszöm, én hajlandó vagyok elfelejteni a súlyos testi sértést. Készen állok arra, hogy az abnormalitás pszichológiájával foglalkozzak. Nagyon jó tanuló vagyok. Ha megnézi a jegyeimet, meg fogja látni, hogy én vagyok az egyik legjobb tanuló, akivel valaha is találkozott.

– Te jóságos ég! Te tényleg benyomtál neki egyet? – kérdezte tőlem Alison tágra nyílt szemmel. – Nem azért mondom, de kezdek félni tőled.

Valaki a rendőrséget kezdte emlegetni. Mások félig döbbenten, félig lelkesen kacarásztak. Az ő nézőpontjukból valószínűleg ez lehetett a legjobb dolog, ami egész szemeszterben történt. Még a Taco Keddnél is jobb volt. Mert ez dráma volt.

Összegyűrtem a kezemben szorongatott jegyzetkártyákat. Éreztem, milyen sebesen zakatol a szívem a mellkasomban.

– Várjatok! Igen, tényleg megütöttem, de megérdemelte! Ő itt a probléma, nem én!

Lelki szemeim előtt már láttam is, ahogy dr. Omer ajánlólevele semmivé válik. Ég veled, mesterképzés a Tövisek városában; ég veled, régi álmom, hogy sikerül lezárnom egy megoldatlan bűnügyet.

Eszelős. Teljesen eszelősnek tűntem.

Mindenki rosszul értelmezte az egészet, de semmitől nem tűnik őrültebbnek az ember, mint amikor azt sikoltozza, hogy ő az egyetlen épelméjű.

– Oké, tudjátok, mit? – dobtam a jegyzetkártyáimat a szemetesbe. – Azt hiszem, a prezentációm véget ért.

Az egész testem lüktetett az adrenalintól, miközben kirohantam a helyiségből.

2. FEJEZET

Az ágyamon ültem a szuterénszobámban, és a Tövisek városának kapuját rajzolgattam.

A borzalmas napom után elmentem egy hosszabb futásra. Kemény tempót diktáltam magamnak, és még mindig sajogtak az izmaim, miközben kinyújtóztam az ágytakarón. Mindig is a futás segített nekem a legtöbbet a stresszkezelésben; az, ha belefeledkezhettem a testedzésbe. Továbbá ez volt az egyetlen olyan terület, amiben tényleg jónak érezhettem magam. Csak az zavart benne, hogy néha, amikor a talpam a száraz leveleken dobolt az erdőben, emlékbetöréseim támadtak arról az éjszakáról, amikor anya meghalt. Ilyenkor tisztán hallottam a hangját, amint azt kiabálja nekem, hogy szaladjak.

Megráztam a fejem, hogy kiverjem belőle ezt a sötét emléket. Inkább arra koncentráltam, hogy tovább tökéletesítsem a kapu rajzát. Ez a kép semmi különösebb célt nem szolgált, de teljesen lenyűgözött annak a bejáratnak a kontúrja – a démonváros kovácsoltvas átjárója, közepén a koponyával egyszerre tűnt bizarrul gyönyörűnek és veszélyesnek. Talán nem a legegészségesebb megnyilvánulás, ha az ember ugyanazt rajzolja le újra és újra megszállottan, de legalább eközben sem kellett Jack Corwinra gondolnom.

Miközben kiszíneztem a koponyát, lassan kifújtam a levegőt. Azért éltem pont abban a lakásban, hogy ezzel is spóroljak egy kicsit a démonváros egyetemére. Az összes centemet félretettem, miközben hat másik pénztelen diákkal éltem egy pincelakásban. A szobáinkat fából készült falak választották el egymástól, és közösen használtuk a fürdőszobát és a teakonyhát, ami gyakorlatilag csak egy lábasból és egy teáskannából állt.

Zümmögni kezdett a telefonom. Shai hívott. Jobbra húztam a zöld ikont.

– Szia!

– Ó! Kivételesen felvetted ahelyett, hogy úgy tettél volna, mintha más dolgod lenne, majd két perccel később üzenetet írtál volna.

Elvigyorodtam.

– Ki szokott még telefonon beszélni egyáltalán? Rajtad kívül mindenki ideges lesz a gondolatától is.

– Szóval, hogy ünnepeljük meg a szülinapodat? Mert van egy csodás thai étterem, amit mindenképpen ki akarnék próbálni, és hozhatok neked onnan vacsorát, mondjuk két üveg bor kíséretében.

Elmosolyodtam.

– A legújabb lakhelyem egy lepukkant pince, pókokkal. Ami a ti puccos Belial egyetemi kollégiumotokhoz képest úgy néz ki, mint egy pöcegödör.

– Tényleg annyira borzalmas?

– Várj egy kicsit. – Készítettem pár fotót, hogy alátámasszam az állításaimat, majd e-mailben átküldtem neki őket. – Oké, nézd meg az e-mailedet. Tudod, ha írásban kommunikálnánk, mint a normális emberek, ez az egész jóval simábban ment volna.

Pár pillanattal később meghallottam, amint azt válaszolja:

– Ó, oké. Nos, igen, ez elég kicsi. Szépen be van rendezve, de kicsi. És nem igazán tudnék megbarátkozni a pókok gondolatával… bárcsak áthívhatnálak ide, de úgy rémlik, hogy a szabályok értelmében akár meg is ölhetnének a démonok, ha belógnál hozzánk.

Bólintottam.

– Azt inkább elkerülném. Mit szólnál ehelyett egy italhoz valahol Osborne-ban?

– Várj csak… még a fotóidat próbálom kinagyítani, hátha találok rajtuk valami kínosat.

– Harminckét rajzot készítettem a Tövisek városának kapujáról, és a legtöbb a falamat díszíti – válaszoltam –, ami azért elég ciki.

– Igen, de azt eddig is tudtam, hogy nem vagy normális. Most inkább abban reménykedem, hogy kiderül, hogy szexuális perverzióid is vannak. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha hatalmas piros vibrátorok lennének az ágyad mellett, de már látom, hogy csak tűzoltó készülékek.

– Mi lehet a szexuális perverzió ellentéte? – töprengtem hangosan. – Mert rám inkább az jellemző.

– Oké, de miért tartasz két tűzoltó készüléket is az ágyad mellett?

Egy kicsit megfeszült a hátam, mert már a puszta gondolattól is ideges lettem.

– Innen nem lehet kijutni a szabadba, Shai. Van egy apró ablak az ágyam felett, de az nem nyitható. Úgyhogy, ha a lakás kigyulladna, akkor kénytelen lennék valahogy átküzdeni magam a lángokon a bejárati ajtótól legtávolabb eső sarokból.

Shai levegő után kapott.

– A fenébe. Nem tudnál másik lakást keresni? Ez még a tűzoltó készülékekkel együtt sem tűnik biztonságosnak. Megfelel egyáltalán bármiféle biztonsági szabályzatnak?

– Valószínűleg nem, de tűzjelzőket is beszereltem. És komoly készleteket halmoztam fel olyan cuccokból, amiket a kaszkadőrök szoktak használni tüzes jeleneteknél.

– Várj, mi van? – kiáltott fel Shai.

Fejben végiglistáztam, mi minden lapul az ágyam alatt.

– Tűzálló ruhák és zselék, nehogy megégjen a bőröm. Tiszta Hollywood. Akár tűzön is járhatnék, ha muszáj lenne. Ja, és vettem egy gázmaszkot is arra az esetre, ha túl nagy lenne a füst. Meglehetősen jól el vagyok látva tűzvédő cuccokkal.

– Hát persze. Vagyis jól gondolom, hogy még mindig az apokalipszisre készülsz?

– Igen, úgyhogy, amennyiben kitörne a démonapokalipszis, gyere ide nyugodtan. Több zsák babot és rizst szereztem be, és jó adag halas antibiotikumot is.

– Remek – nyugtázta Shai. – És az a terved, hogy majd burritók és penicillin segítségével végzünk a démonokkal?

– Jók lesznek, ha a boltok és a gyógyszertárak bezárnak. És egy víztisztítót is vettem arra az esetre, ha a víztározók beszennyeződnének.

Csak a legdurvább apokalipszisváró szerzeményemet nem említettem: a rókavizeletet, amivel a vadászok szokták álcázni a nyomaikat. Amennyiben a démonok emberi vérre szomjazva megszállnák Osborne-t, nyakig bekenném magam rókavizelettel. Úgy soha nem találnának meg. De ezt nem akartam feltétlenül Shai orrára kötni. Van az a rétege a bogarasságomnak, amit még a legjobb barátnőmnek sem mutatnék meg szívesen.

– Oké – nyugtázta Shai. – Nos, mivel pillanatnyilag szó sincs apokalipszisről, találjunk ki egy helyet, ahol megihatnánk egy margaritát, rendben?

– Nekem bárhol jó. Már annak is örülnék, ha elhagyhatnám egy kicsit ezt a pincét és találkozhatnék veled. És nagyon rám férne egy ital. Ma borzalmas katasztrófába fulladt a prezentációm az abnormalitás pszichológiája órán.

– A fenébe. Oké. Akkor adj nekem egy kis időt, hogy körbetelefonálgassak és kiderítsem, hol tudok asztalt foglalni, oké? Pár perc, és írok neked.

Ezzel lerakta, én meg visszahanyatlottam a párnámra. A szemem sarkából észrevettem valami mozgást, és amikor odapillantottam, láttam, hogy egy pók szalad végig a padlón. A levegőben enyhe penészillat lebegett.

Az ölembe húztam a rajztáblámat és a ceruzámat, majd befejeztem a Tövisek városa kapujának cikornyáit.

A városba csak kétféle halandó juthatott be: a szolgák, akik erre a szerepre születtek, és az olyan diákok, mint Shai, akik megengedhették maguknak, hogy ott tanuljanak. A Tövisek városában található Belial Egyetemre minden évben nagyjából háromszáz halandó felvételizőt vettek fel. A Belialban, a démonok intézményében, megtanulják vegyíteni a mágia tudományát a karrierjükkel. Az olyan végzősök, mint Shai, mindig a legjobb álláslehetőségeket kapják bármelyik területen, ahol csak akarják.

De az én esetemben nem az oktatás volt a valódi oka annak, hogy be akartam jutni a démonegyetemre.

Bosszúra szomjaztam. Meg akartam találni azt a démont, amelyik megölte az anyámat.

Amikor a kapu rajza elkészült, lapoztam egyet, és számolgatni kezdtem. Pillanatnyilag nagyjából hetvenötezer dollár diákhitellel tartoztam, hétszázalékos kamattal. Ha ezt vissza akarom fizetni, ugyanakkor félre is akarok tenni százezret arra, hogy bekerüljek a Belial Egyetemre abból a minimálbérből, amire a diploma után számíthatok…

Összeszorult a gyomrom.

Ahányszor csak belekezdtem ezekbe a számításokba, azonnal nyomasztani kezdett a tervem lehetetlensége. Egymilliószor elvégeztem ezt a kalkulációt, de a számok soha nem stimmeltek. A hitelkamatokkal számolva azt a százezret nagyjából…

Soha nem fogom tudni összespórolni.

Soha nem lesz százezer dollárom arra, hogy bekerüljek.

Egyre többet gondoltam a B tervemre: arra, hogy besurranok a városba és valahogy elvegyülök odabent. Csak meg tudom oldani. Még az ősöreg démonvárosoknak is akadnak gyenge pontjaik.

Miközben a veszélyesebb és eszelősebb tervemen kezdtem töprengeni, ismét felzümmögött a telefonom Shai üzenetétől:

Cirque de la Mer. Egyet fizet, kettőt kap koktélok. Találkozzunk ott 8:30-kor XO

Igazából ez nagyon jó pillanatnak tűnt arra, hogy félbeszakítsa az illegális határátlépéssel kapcsolatos terveimet, még mielőtt valami olyasmit találnék ki, amibe belehalhatok.

***

A CIRQUE DE LA MER fehér márványpultja mellett üldögéltem a szeptemberi esőtől elázott hajjal, egy Guinnesst iszogattam, és a habot nyalogattam az ajkamról. Még mindig a fekete ruhámat és csizmámat viseltem, de feldobtam egy kicsit fekete körömlakkal, szemceruzával és ezüst gyűrűkkel. A „puritán goth vörös” volt a védjegyem.

A bárpult mögötti hatalmas ablakok az Atlanti-óceánra néztek, aminek a vize gyönyörűen szikrázott a csillagok fényében. Jól éreztem magam a hangos zenében, ami túlharsogta a gondolataimat, magam előtt a csodálatos tengeri panorámával. Persze, valószínűleg ez volt a legdrágább bár Massachusetts északi partján, de ezen az estén nem akartam a pénz miatt aggódni. A hiteleim nevetségesen magassá váltak ahhoz, hogy aggódjak miattuk; akár egymilliárd dollárral is tartozhattam volna.

Shai leült mellém, és széles mosolyt vetett rám. Sötét haja két hosszú fonatban hullott krémszínű ruhájára. Élénkvörös rúzst viselt, ami tökéletesen passzolt kreol bőréhez.

Nagyon nagy szükségem volt egy barátságos arcra.

Shai megölelt.

– Üdv, szülinapos! Mit iszunk? Tequilát?

– A Harvard Square-i incidens után megfogadtam, hogy soha többet.

Shai elfintorodott.

– Ja, tényleg. Hát, akkor együnk valamit, és rendeljünk koktélt, nehogy megint úgy végezd.

Felemelte a kezét, mire a pultos azonnal odalépet hozzánk, mosolyogva. Shai két mojitót rendelt és egy sütőtökös pizzát. Miután ezzel végzett, felemelt szemöldökkel felém fordult.

– Oké, miért is mondtad, hogy a mai napod egy rémálom volt?

Felsóhajtottam.

– Jack Corwin megjelent a prezentációm közepén, és orgazmust imitált, miközben koncentrálni próbáltam, utána pedig megvádolt azzal, hogy behúztam neki egyet.

Shai keze a szájához röppent egy pillanatra.

– Először is, kapja be az a srác. Másodszor is, teljesen elment az esze? Miért gondolja, hogy bárki elhinné, hogy megütötted?

Megköszörültem a torkom, és kicsit összehúztam magam.

– Hát, ami azt illeti… tényleg megütöttem.

– Hogy mi?

– Miután megpróbálta lenyomni a nyelvét a torkomon – tettem hozzá védekezően.

– Szóval ő bántalmazott előbb? Feljelentést kellene tenned. Ez már egy másik szint. Évek óta üldöz.

A pultos elénk tolta a mojitóinkat, és én azonnal felkaptam a sajátomat. Belekortyoltam, és hagytam, hogy a menta és a lime végigcsorogjon a nyelvemen.

– Már többször bejelentést tettem a rendőrségen, de mindig az volt a válasz, hogy túlreagálom. Úgy tűnik, ha valaki seggfej, az önmagában nem számít törvénysértésnek, és szerintem a tegnap történteket sem feltétlenül az én nézőpontomból látnák. Jack apja valami kongresszusi képviselő vagy ilyesmi, úgyhogy… – Ittam még egy kortyot. – De tudod, mit? Gondolni sem akarok rá. Kérlek, mesélj inkább a Tövisek városáról, Jacket pedig felejtsük el ma estére. Mindent tudni akarok a démonokról.

– Hol is kezdjem?

Megemeltem a szemöldököm.

– Szerinted a démonok ki tudnak jönni onnan?

Shai megrázta a fejét.

– Azt hiszem, igen, de csak rövid időre. Úgy tudom, létezik valami több száz éves varázsige, ami szorosan valamelyik démonvároshoz köti őket. De időnként utazgathatnak köztük. Miért kérdezed?

– Aznap éjjel, amikor az anyámat megölték…

De elhallgattam. Azonnal éreztem, hogy meghűl a levegő és csípőssé válik a hangulat, ahogy belekezdtem ebbe a fájdalmas témába. Egyszerűen nem lehet könnyedén beleszőni a társalgásba, hogy egy éjszaka levadászta az erdőben és halálra perzselte anyámat egy démon, aki ragyogó csillagot viselt a fején. És mivel annak az éjszakának a borzalmai még mindig élénken éltek bennem, nagyon nehezen tudtam volna anélkül beszélni róla, hogy fuldokolni ne kezdenék a fájdalomtól.

Néha úgy éreztem, hogy csak az a meggyőződés tart életben, hogy megbosszulhatom majd anyám halálát. Hogy egyszer bejutok a Tövisek városába, és megkeresem a gyilkosát.

De ez túl morbid és fura, ugye? Még az ágyam alatti rókapisinél is rosszabb.

3. FEJEZET

Abár márványpultjánál ültünk, előttünk az éjsötéten szikrázó tengerrel. Nem akartam tönkretenni az estét, úgyhogy csak legyintettem.

– Hagyjuk. Viszont mindent hallani akarok a hétköznapjaidról. Milyenek?

Éreztem, hogy elillan a feszültség a levegőből.

– Kibaszott jók! – válaszolta Shai. – Lehet, hogy bevállalok még egy évet. Látsz bármi esélyt arra, hogy a következő tanévre összeszedsz elég pénzt a tandíjra?

– Dolgozom rajta, hogy bejuthassak valahogy. – Bár egyelőre inkább szélsőségesen illegális megoldásokban gondolkoztam. – Milyen a kollégium?

– Van erkélyem és szolgáim. Sőt, még az óceán is sokkal szebb ott. Nem olyan, mint az Atlanti, hanem egy gyönyörű trópusi tenger, amit mágiával hoztak létre. Oké, szóval a városban hét kerület van, és mindegyik más-más démonhoz tartozik. Az egyetem épületeire is ugyanez igaz. Én a Lucifer házban vagyok, ami egy hatalmas, kőből épült kastélyszerűség.

Az irigységem még azután is bénító erejű maradt, hogy elnyomtam a bosszúvágyamat.

– És milyenek az óráid?

– Elképesztőek. Legalább négyszáz évesek lehetnek az előadók, amikben tartják őket, a padok pedig félkörben veszik körül bennük a pódiumot. – Shai felsóhajtott. – Tudom, hogy borzalmasan drága. De én mágiát akartam tanulni, és az Osborne-i Állami Egyetemen erre nincs lehetőség. A Belial az első ilyen intézmény, ahova halandókat is beengednek. Nagyon szeretnék még egy évre ott maradni.

– És milyenek a démonok?

Shai végighúzta ujját a mojitós pohara peremén.

– Nos, a legtöbb órára ambiciózus halandó boszorkányjelöltekkel járok, de akad néhány démon is közöttük, meg persze ott vannak a professzorok is. Gyönyörűek, és állati ijesztőek. Néhánynak szarva is van, de nem mindegyiknek. Eddig nem találkoztam olyannal, amelyik kifejezetten gonosznak tűnne. Mármint gonoszabbnak, mint Jack.

Egy pillanatra megfordult, és megemelte az üres poharát, jelezve a pultosnak, hogy hozhatja a következő kört, majd visszafordult felém.

– Úgy hallottam, hogy a királyuk gonosz… ő is és a Káosz Ura is. Mindketten rémisztőek, de eddig csak messziről láttam őket.

Mindkét szemöldököm felszaladt.

– Oké, kezdjük a királlyal. Mit tudsz róla?

Shai közelebb hajolt hozzám.

– Cambriel csak nemrég lett király. Megölte az apját, Nergalt, aki több száz évig uralkodott. Levágta a fejét, és kitűzte a palotája kapujára.

Megborzongtam.

– Ez elég beteg.

– A démonkirályok csak akkor tudnak meghalni, ha az örökösük megöli őket, és Cambriel pontosan ezt csinálta. Most állítólag démonkirálynőt keres maga mellé, és mindenki azt találgatja, hogy vajon melyik nőstényt fogja választani.

Miközben befejeztem a mojitómat, a pultos odahozott még kettőt.

– És akad olyan, aki hozzá akar menni ahhoz a fickóhoz, aki az apja fejével díszíti a kapuját? – kérdeztem. – Remek partinak tűnik.

– A nőstény démonok számára az is – tolta elém Shai az egyik koktélt. – És a város másik legnépszerűbb agglegénye a Káosz Ura. Ő kívülálló… az angliai Kígyók városának hercege, vagyis egy ottani kerület vezetője volt. Azt senki nem tudja, miért költözött el onnan, de nagyon úgy tűnik, hogy valami botrány miatt. A hercegek általában nem szokták elhagyni a városukat. De az a legfontosabb, hogy mocskosul gazdag.

– Ha akkora botrányba keveredett, akkor hogy lehet, hogy senki nem tud róla?

Shai megkeverte az italát a kis fekete szívószálával.

– A démonvárosok nem kommunikálnak egymással. A démonok átmehetnek más városokba, de ott nem beszélhetnek az előzőekről. Ez volt a békekötés egyik feltétele a sok évvel ezelőtti démonháborúk végén, amit mágiával pecsételtek meg. A puritánok úgy gondolták, hogy ha a démonok kommunikálnának egymással, akkor egyesíthetnék az erejüket és ismét fellázadhatnának a halandók ellen, úgyhogy a Káosz Ura egy szót sem szólhat az angol démonvárosról.

– Hűha!

– Szóval – hajolt még közelebb hozzám a barátnőm. – Senki nem tud róla semmit. De elmondom, mi a legijesztőbb: Azon ritka alkalmakkor, amikor egy démon átköltözik egy másik városba, át kell esnie egy beavatási szertartáson, amit Pokoli Próbatételnek neveznek. Ez elvben arra szolgál, hogy meggyőződhessenek arról, miszerint a démonistenek áldásukat adják a jövevény érkezésére. Nem akarom a „barbárság” szót használni, mert az elég elítélően hangzik, de tényleg barbárság az egész. A Tövisek városában úgy zajlik a beavatás, hogy démonok szaladnak végig egy erdőn, és próbálják megölni az újonnan érkezettet. Csak az maradhat, aki ezt túléli. A legtöbben már a próbatétel vége előtt meghalnak, de a Káosz Ura ötven démont lemészárolt. És persze az összes nő le akar feküdni vele, mert annyira félelmetes.

Shaira meredtem.

– És ez legális?

Ő megvonta a vállát.

– Az ő városuk, az ő törvényeik. Embert nem ölhetnek, ha nem akarnak háborút kirobbantani, de a démonok szabad prédának számítanak.

Ez egyszerűen lenyűgöző volt.

– És hogy néz ki a Káosz Ura?

– Eddig csak messziről láttam, de döbbenetesen gyönyörű. Mármint összepisilnéd magad tőle, olyan szép. Ezüstszínű haja van, de nem azért, mert öreg. Teljesen másvilági. Lélegzetelállítóan kék szeme van, káprázatos arccsontokkal. Továbbá hatalmas. Kicsit belezúgtam, meg egy bosszúdémonba is, akit Légiónak hívnak. Neki hosszú, fekete haja van, és pokolian szexi tetkói. Mindketten… eszméletlenek. Légió egyszer rám nézett… és majdnem elájultam. Nem viccelek. Még levegőt venni is elfelejtettem.

Közelebb hajoltam hozzá.

– És nem láttál csillagosat? Nem volt valamelyik fején egy ötágú csillag?

A barátnőm szemöldöke összeszaladt.

– Te meg miről beszélsz?

Na tessék. Már vissza is tértem a megszállottságom tárgyához, anyám halálához.

Megráztam a fejem.

– Mindegy. Csak hallottam valami szóbeszédet a démonok homlokán lévő jelekről. Az is lehet, hogy hülyeség az egész.

Amikor a pizza megérkezett, elvettem magamnak egy szeletet, és rácsúsztattam egy kistányérra. Meglepően jól nézett ki ahhoz képest, hogy vegán volt.

Shai dobolni kezdett az asztallapon az ujjaival.

– Miért van mindig olyan érzésem, hogy titkolsz valamit?

– Vannak dolgok, amik jobb, ha titokban maradnak.

Összefolyt a nyál a számban a sütőtök és a fokhagyma illatától. Ettem egy falatot, és, bár a vegán sajt égette a nyelvemet, elképesztően finom volt. Úgy éreztem, ezzel talán még a démonvilág mágikus eredetű ételei sem vetekedhetnek.

Lenyeltem a forró falatot, és azt kérdeztem:

– Nem akarod bemutatni nekem azt a gyógyítómágiát, amit tanultál? Ha megfájdulna a fejem, el tudnád mulasztani?

Shai megtörölte a szája sarkát a szalvétájával.

– Arra még nem állok készen. És egyébként is, állatorvosnak tanulok. Nem kezelhetek embereket.

Felemeltem a mutatóujjamat. Ekkorra már elég spiccesnek éreztem magam.

– De ha valaki vállon lőne, meg tudnál gyógyítani mágiával, vagy azzal macskává változtatnál vagy ilyesmi?

Shai megborzongott.

– Valószínűleg valami félig macskából, félig emberből álló lénnyé. Ne akard megtudni.

Egy időre elhallgattunk, miközben megettük a pizza maradékát.

Miután végeztünk, megfordultam, hogy körülnézzek, és kiderült, hogy a klub időközben elkezdett megtelni.

– Nem akarunk táncolni? – kérdezte Shai.

Ekkorra már két mojitó és egy Guinness is bennem volt, úgyhogy hangosan kiabáltam valamit a születésnapomról, miközben kiperdültem a táncparkettre.

A kedvencemet játszották, Apashé-t. Miközben a ritmusa betöltötte a klubot, azon kaptam magam, hogy teljesen belefeledkezem a zenébe. Már eszembe sem jutott a diákhitel, a borzalmas prezentációm vagy az a rengeteg pók, ami végigmászott rajtam álmomban. Ahogy Jack és az ötágú csillag sem. Nyoma sem maradt a bosszúszomjamnak.

Legalábbis addig, amíg a zene el nem hallgatott, és a levegő meg nem telt feszültséggel.

Néha már azelőtt meg lehet sejteni a veszélyt, hogy észrevennénk, és ez is azok közé a pillanatok közé tartozott. Árnyék hullámzott végig a báron, forró, száraz szellő hátán utazva. Mozdulatlanná dermedtem, és riadtan nyugtáztam, hogy mindenki ugyanabba az irányba néz, elszörnyedt arckifejezéssel. Libabőr futott végig a karomon. A meleg természetellenesnek, ijesztőnek tűnt. Nem akartam megfordulni.

Amikor végül mégis megtettem, összeszorult a gyomrom. Az ajtóban egy démon állt, túlvilágian ezüstszínű hajjal és olyan szemekkel, mint két jégkristály. A Káosz Ura? A méreteitől és lélegzetelállító szépségétől szinte elszédültem. Úgy nézett ki, mint egy kicseszett isten.

Talán csak a mojitók miatt vagy a döbbenetes szépségétől, de ellenállhatatlan vonzalmat kezdtem érezni iránta. Legszívesebben odaléptem volna hozzá, hogy odasimuljak izmos testéhez. Miközben tátott szájjal bámultam, egyre hevesebben vert a szívem.

Isteni. Ezüstfehér haja szívdöglesztően éles arccsontjáig ért. Felálló gallérú fekete kabátot viselt, ami nem volt begombolva. Az alatta lévő vékony, szürke pulcsi láttatni engedte az izmait. A ruhadarab puhának tűnt, de tisztán láttam, hogy kőkemény izmok lapulnak alatta. Éreztem, mennyire felgyorsul a pulzusom, miközben elképzeltem, milyen lenne végighúzni az ujjaimat azon az anyagon és érezni, ahogy az izmai átrendeződnek.

Soha életemben nem élveztem a szexet. De miközben a démont bámultam, úgy éreztem, na ez az a férfi, aki ki tudna elégíteni.

Szorosan lehunytam a szemem. Várjunk csak, mi a fene ütött belém? Ez még csak nem is egy ember. Egy másik fajhoz tartozik, egy olyanhoz, amelyik nemrégiben még embereket evett.

Mikor ismét kinyitottam a szemem, úgy éreztem, mindjárt elolvadok. A fickó halványkék szeme éles kontrasztban állt éjsötét szemöldökével, és ez teljesen megbűvölt.

Ahogy rám siklott halvány tekintete, jeges félelem kúszott végig bennem. A démon ökölbe szorította az ujjait, és leszegte az állát, mintha nekem akarna rontani.

Megdermedtem. A szívem továbbra is zakatolt, de immár teljesen más okból. Sikerült felkeltenem a figyelmét, de nem jó értelemben.

A démon színtiszta, olthatatlan ellenszenvvel meredt rám, olyan kézzelfogható undorral, hogy megszólalt a fejemben a vészcsengő. Ez valamiért gyűlöl engem.

Ördög és pokol.

Mit gondol, mit követtem el ellene?

4. FEJEZET

Feszültség támadt a levegőben, és elgyengült a térdem.

Az összes tekintet a démont figyelte a bárban. Az övé viszont rám szegeződött.

Minden egyes porcikám azt sikította, hogy forduljak meg és meneküljek el, mentsem az életem, mielőtt még túl késő lenne. Lehet, hogy ez az élőlény gyönyörű, de maga a halál. Egy pillanat alatt át tudná harapni a torkomat.

Mintha évszázadok teltek volna el így, de a démon szeméből végül eltűnt a nyers gyűlölet, és kegyetlen, gúnyos mosoly vette át a helyét. A teremtmény elfordította rólam a tekintetét. Eltűnt belőle a feszültség, és úgy nézett, mintha kifejezetten szórakoztatónak találná a helyzetet. Megvonta a vállát.

– Ne hagyjátok abba a mulatozást, halandó barátaim – mondta előkelő kiejtéssel. – A végén még az a kellemetlen benyomásom támad, hogy itt nem látják szívesen a démonokat.

Utána lassú, kecses léptekkel a bárhoz sétált. Hatalmas testéből halálos erő sugárzott.

Bár remegtem, és odébb húzódtam tőle, egyszerűen képtelen voltam levenni róla a tekintetem. Shai megrángatta a karom, hogy arrébb húzzon, én pedig majdnem felbuktam, amikor elvonszolt a pult mellől.

Amikor távolabb kerültünk az újonnan érkezettől, a barátnőm suttogva azt kérdezte:

– Ez meg mi a fene volt?

Teljesen kiszáradt a szám, és forgott körülöttem a világ.

– Te is láttad? Hogy hogyan nézett rám? Fogalmam sincs, hogy miért.

– Talán hasonlítasz valakire, akit ismer. – Shai a démonra pillantott a vállam felett. – Amúgy pont róla beszéltem. Ő a Káosz Ura. Vajon mit keres itt?

Amikor ismét odapillantottam, a szóban forgó illető jeges tekintete megint rám siklott. A démon felhúzta a szemöldökét, és mintegy koccintásra emelte whiskey-s poharát.

Úgy éreztem, mintha éjszakai lepke lennék, ő pedig a lámpafény. Önkéntelenül is elindultam felé.

A teremtmény ajka gúnyos mosolyra húzódott.

– Nem gondoltam volna, hogy újra látlak ennyi év után.

Megköszörültem a torkom.

– Szerintem összekever valakivel.

A hűvös mosolyából csöpögött az epe.

– Ó, azt nem hinném, kedvesem. Bárhol felismerném az arcod. Éppen elég régen kísért a rémálmaimban.

Úgy éreztem, mintha kicsúszna a lábam alól a talaj.

– Még soha életemben nem láttam magát. – Megpróbáltam úrrá lenni a hangomon, de nagyon remegett. – Egy kétméteres, ezüst hajú démonra biztosan emlékeznék.

– Nehogy abbahagyd a táncot miattam. – Miközben ismét elfordította a tekintetét, a sötét mágia örvényleni kezdett körülötte. – Miért is hagynád, hogy a rettenetes múltad a szórakozásod útjába álljon?

Pár pillanatra átfutott az agyamon, hogy talán anyám halálához lehet valami köze ennek az egésznek. Végtére is, egy démon akarta megölni. Talán vele kevertek össze? De gyorsan el is vetettem ezt a gondolatot. Nem hasonlítok annyira anyára, hogy bárki összekeverjen minket. Ugyanolyan sápadt bőrünk, szív alakú arcunk és ívelt szemöldökünk van, de az én szemem sötétbarna, az övé pedig kék volt. Az én arccsontom magasabb, a mosolyom szélesebb. Anya haja szőke volt, az enyém viszont izzóvörös, néhány szőke tinccsel.

És, ami a legfontosabb, biztosra veszem, hogy anyám múltja nem lehetett rettenetes.

Alig kaptam levegőt. A helyiség túl melegnek, fülledtnek kezdett tűnni. Shai felé fordultam. Nagyon szerettem volna eltűnni onnan.

– Kimegyek, szívok egy kis friss levegőt. Esetleg kereshetnénk egy másik bárt.

– Majd én rendezem a számlát – ajánlotta fel.

– Köszönöm.

Idegesen az ajtóhoz siettem. Amikor kijutottam az utcára, a bőrömet lehűtötte a hűvös eső. A Cirque de la Mer egy keskeny, macskaköves utcáról nyílt a kikötő melletti régi tengerésznegyedben. Egy sörfőzde állt velem szemben, ami talán jobb választás lett volna aznap estére. Ott hot dogot is árultak, és valami oknál fogva úgy éreztem, hogy a démonok nem járnak olyan helyekre, ahol hot dogot lehet kapni.

A hevesen reszkető testem köré fontam a karom. Valahogy az ellenségemmé tettem egy rettenetes démonherceget, és fogalmam sem volt, hogyan. Az egyik dolog, amit anya megtanított nekem, mielőtt meghalt, az volt, hogy mindenkinek van gyenge pontja. Arra tippeltem, hogy a Káosz Ura gyenge pontja az a nő lehet, akivel összekevert. Az a nő, aki a rémálmaiban kísérti.

Mély levegőt vettem, hogy megnyugtassam magam. A sós levegő cirógatta a bőrömet, az Atlanti-óceán illata betöltötte az orromat. Amikor megnyaltam az ajkam, só ízét éreztem.

Az a helyzet, hogy régen mindig úgy gondoltam, hogy anyám betegesen paranoid, amikor arról beszélt, hogy meg kell védenem magam, és meg kell találnom mások gyenge pontját. Szociális munkásként dolgozott, és olyan embereknek segített, akikkel traumatikus dolgok történtek. Még az is felmerült bennem, hogy vele is történhetett valami ilyesmi, mert folyton arról győzködött, hogy önvédelmi órákat kellene vennem, és harcművészeti tanfolyamokra kellene járnom. Megszállottan beszélt a közelharcról, úgy, mint aki meg van győződve arról, hogy ellenségek fenik ránk a fogukat. És biztosra vette, hogy egy szép napon meglátogatnak minket a démonok.

Én mindent megtettem, amire kért. Az összes harcművészeti tanfolyamra elmentem Osborne-ban, hétvégente pedig vele gyakoroltam. Ő megtanított arra, hogyan térképezhetem fel mások gyenge pontjait verekedés közben, és hogyan fordíthatom ezeket a magam javára. Mindig is úgy gondoltam, hogy valamiféle nem létező háborúra akar felkészíteni ezzel, de azon az éjszakán, amikor meghalt, rá kellett jönnöm, hogy ez egy valós háború. Csak azt nem tudtam, hogy őt miért ölték meg.

Miközben a sörfőzde üvegajtaját bámultam, három kollégista srác tántorgott ki rajta részegen, Alpha Kappa pólót viselve. Amikor megláttam őket, visszahúzódtam az árnyékok közé, hátha úgy nem vesznek észre.

Egy karcsú, szőke lány követte őket sietve, feszült testtartással. Imbolygott; látszott rajta, hogy részeg. Ugyanakkor űzöttnek is tűnt. Olyan érzésem támadt, mintha menekülne valaki elől.

Amikor az ajtó ismét kicsapódott, és megláttam, hogy Jack követi, azonnal tudtam, mi folyik itt. Az a szemétláda nem csak engem terrorizált.

Jack folyamatosan a lányt bámulta. Felgyorsult a pulzusom.

– Jen! – bömbölte az a semmirekellő részegen. – Hova mész? Jen! Ne legyél már ilyen idióta picsa! Érezd magad szerencsésnek, hogy egyáltalán észrevettelek. Érezd magad szerencsésnek… én vagyok a legjobb hátvéd, aki valaha is az Osborne-ra járt. Milliomos leszek. Milliárdos! Benne leszek a tévében.

Fogalmam sem volt, mit hadovál össze, de úgy éreztem, beigazolódnak az eddigi sejtelmeim. Nárcisztikus személyiségzavarban szenvedett: túlzott jelentőséget tulajdonít a saját fontosságának, és hatalmi fantáziákat dédelget. Felsőbbrendűség tettetésével és a saját érdemei aránytalan eltúlzásával próbálja elfedni a lelke mélyén tátongó mély önbizalomhiányt.

A szőke – Jen – megbotlott az egyik macskakőben. Jack utána vetette magát, és megragadta a karját. Jen tágra nyílt szemmel felé pördült.

– Engedj el! Ne legyél már ekkora seggfej, Jack!

– Jen! – üvöltötte az arcába Jack. – Te viselkedtél úgy, mint egy undorító kurva! Hálásnak kellene lenned, hogy egyáltalán szóba állok veled.

Ezzel durván megmarkolta a lány karját, és a bár melletti sikátor felé kezdte vonszolni.

– Hagyd abba! – kiabálta Jen.

Jack szorosan magához húzta, és a szájára tapasztotta a kezét.

A picsába, éppen eleget láttam. Beindult a harcolj vagy menekülj reflexem, és az ereimet lüktetve betöltötte az adrenalin.

5. FEJEZET

Utánuk rohantam, és azt kiabáltam:

– Vedd le róla a kezed, Jack!

Jack megpördült, és az arcára kiülő döbbenet hamarosan gúnyos mosollyá torzult. Egy pillanatra sem eresztette el a szőkét.

Szélesen elvigyorodott, és Jennel a karjában közelebb lépett hozzám.

– Rowan, bébi, csak nem utánam koslatsz? Abban reménykedtél, hogy kapsz tőlem még egy lehetőséget? Már megmondtam, hogy nem akarom, hogy leszopj. Még a végén elkapnék tőled valamit.

Közelebb tántorgott hozzám, és Jent is magával rángatta.