Fredrik Backman

GYŐZTESEK

A mű eredeti címe: Vinnarna

Copyright © Fredrik Backman, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Bándi Eszter

ISBN 978-963-614-066-3 (papír)

ISBN 978-963-614-067-0 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Neked, aki túl sokat beszélsz,

túl hangosan énekelsz,

túl gyakran sírsz, és valakit

sokkal jobban szeretsz a kelleténél.

1

Mesék

Mindenki, aki ismerte Benjamin Ovichot, különösen mi, akik elég jól ismertük ahhoz, hogy Benjinek szólítsuk, a lelkünk mélyén tudtuk, hogy ő nem az a fajta, akinek jár a boldogság.

Persze reménykedtünk. Isten a tudója, mennyire reménykedtünk. A szeretet utolsó védelmi vonala naiv álmokból épül, ezért bebeszéljük magunknak, hogy a szeretteinket sosem fogják borzalmas tragédiák sújtani, hogy őket majd elkerülik a sorscsapások. Miattuk álmodunk örök életről, miattuk kívánunk magunknak szupererőt, miattuk próbálunk időgépet építeni. Reménykedünk, egek, mennyire reménykedünk!

De az igazság az, hogy a Benjihez hasonló fiúkból sosem lesz öregember. Nem jár nekik hosszú történet, nem idősek otthonában halnak meg békésen, ágyban, párnák közt.

A Benjihez hasonló fiúk fiatalon halnak meg. Erőszakos halállal.

2

Viharok

„Csak egyszerűen.” Egy szokványos tanács a hokihoz, és az élethez is. Ne bonyolítsd túl a dolgokat, ne gondolkodj túl sokat, lehetőleg ne is gondolkodj! Ez a tanács az ehhez hasonló történetekre is áll, mert elég gyorsan el lehetne mesélni: most kezdődik, és két héten belül véget is ér. Végül is mennyi minden történhet két hokivárosban ennyi idő alatt? Természetesen nem túl sok minden.

Csak épp minden.

A hokival, és az élettel is az a probléma, hogy alig akad bennük egyszerű pillanat. A többi pedig küzdelem. Ez a történet nem ma kezdődik: már két éve tart, akkor költözött el innen Maya Andersson. Elhagyta Björnstadot, és Heden keresztül elindult dél felé. A két erdei városka olyan közel fekszik egymáshoz, és olyan távol minden mástól, hogy amikor elment innen, az felért egy emigrációval. Egy nap Maya majd arról énekel, hogy az emberek, akik ilyen közel nőnek fel a vadonhoz, talán közelebb érzik magukat a bennük lakozó dzsungelhez is. Ez egyszerre igaz is, meg nem is, mint minden, amit rólunk állítanak. De ha erre jársz, és véletlenül belépsz a Prém Pubba, és megúszod pofáncsapás nélkül, mert nem kérdezed meg a tulajdonosnőt, hogy hány éves, és citromkarikát sem kérsz az italodba, akkor a pult másik oldalán álló Ramona talán elmesél neked valami fontosat: „Itt, az erdőben az emberek sokkal jobban függenek egymástól, mint a nagyvárosokban. Összenőttünk, akár tetszik, akár nem, de annyira, hogy ha valamelyik marha túl hevesen fordul meg álmában, egy másik marha inge leesik a település túloldalán.”

Meg akarod érteni ezt a helyet? Akkor először értsd meg az összefüggést, amelynek része, és amelyben mindent és mindenkit láthatatlan zsinórok fűznek egymáshoz, legyen szó emberi kapcsolatokról, hűségről vagy bűntudatról: a jégcsarnok és a gyár, a hokicsapat és a politikusok, a csapat helyezése és a pénz, a sport és a munkalehetőségek, a gyerekkori barátok és a csapattagok, a szomszédok, a kollégák és a családok. Ezért összetartók az itteniek, és ezért túlélők – de ugyanezért követtünk el rettenetes bűnöket is egymás ellen. Ramona nem fog mindent elmesélni neked, ahogy senki más sem. De ha tényleg meg akarod érteni, el kell mondanunk, mi vezetett idáig.

Két és fél évvel ezelőtt télen, Kevin Erdahl, az eddig itt látott legtehetségesebb hokijátékos megerőszakolta Mayát egy buliban. Manapság persze már senki sem használja a „megerőszakol” szót, helyette inkább a „botrány” vagy „a történtek” vagy „hát… tudod” kifejezések használatosak. Mindenki szégyelli magát miatta, és senki sem tudja elfelejteni. Itt vette kezdetét az események lánca, amely végül olyan politikai döntésekhez vezetett, hogy az egyik város pénzét a másik városba fektették be. Ezt egy borzasztóan kiábrándult tavasz és nyár követte, majd egy gyűlölettel terhes ősz és egy erőszakos tél. Jégcsarnokbeli veszekedésként indult, aztán majdnem utcai háborúba torkollott: a fekete dzsekis férfiak, akikre a rendőrök a „huligánok” néven hivatkoznak, a björnstadiak szemében viszont ők a „Mag”, megtámadták hedi ellenségeiket, erre válaszként a hedi férfiak felgyújtották a Prém Pubot. Miközben a bosszút hajszolták, a Mag autóbalesetben elvesztett egy fiút, Vidart, akit mindenki őszintén szeretett. Ezzel tetőzött a hosszú évek agressziója, ezek után már senki sem bírta tovább. Vidart eltemették, két hedi férfi börtönbe került, a huligánok és a városok is fegyverszünetet kötöttek. Ez azóta is kitart, de minden nappal egyre törékenyebbnek érződik.

Kevin és a családja elköltöztek innen, sosem térnek vissza, nem is hagyná senki. Egész Björnstad minden tőle telhetőt megtett, hogy kitöröljék az összes, Kevinnel kapcsolatos emléküket. Bár senki sem ismerné be, de még egyszerűbbé tette a dolgot, hogy Maya is összepakolt. Meg sem állt a fővárosig, ahol megkezdte a tanulmányait egy konzervatóriumban, és szinte más emberré vált. Így azoknak, akik maradtak, egyre ritkábban kellett beszélniük a „botrányról”, míg végül már olybá tűnt, mintha soha nem is történt volna meg.

Benji Ovich, Kevin egykori legjobb barátja szintén összepakolt. Igaz, kisebb táskába, mint Maya, viszont sokkal messzebbre ment. Maya tartott valahová, de Benji csak útra kelt. Maya a fényben kereste a választ, Benji a sötétben, Maya a művészetben, Benji italosüvegek alján – de egyikük sem sok sikerrel.

Elhagyták a Björnstad Hockey süllyedő hajóját, s a várost, amely már a lehetetlen álmairól is lemondott. Peter Andersson, Maya édesapja felhagyott a sportigazgatói karrierrel, otthagyta a hokit. A szponzorok menekülőre fogták, az önkormányzatnál felmerült a gondolat, hogy zárják be a kaput, és minden erőforrást és hozzájárulást a Hed Hockey-ra fordítsanak. Végül, az utolsó pillanatban ugyan, de Björnstad megmenekült, némi friss tőkének és a makacs helyi üzletembereknek köszönhetően. A gyár új, külföldi tulajdonosa úgy ítélte meg, hogy a klubot támogatva könnyebben elfogadtathatja magát a helyiekkel, egy Richard Theo nevű opportunista politikus pedig szavazókat gyűjtött. Kettejük révén gyűlt össze a kellő mennyiségű pénz, még épp időben ahhoz, hogy megmentse a klubot a csődtől. Eközben régi vezetőségi tagokat cseréltek újra, megbeszéléseket tartottak a klubról mint „márkáról”, és hamarosan büszkén mutatták be az új, dokumentumban rögzített „értékrend”-et. Brosúrákat küldtek ki a következő felszólítással: A Björnstad Hockey-t támogatni nemcsak fontos, de jogos!

Sikerült hát megfordítani mindent, először a jégen, aztán a jégen kívül. A Björnstad Hockey edzője, Elisabeth Zackell megpályázott egy pozíciót egy nagyobb klubnál, de nem kapta meg. Hed edzője szerezte meg az állást, aki így otthagyta az erdőt, és magával vitte Hed legjobb játékosait. Hed ott maradt vezető nélkül, és az intrikák és hatalmi harcok közepette hamarosan a gödörben találta magát, ahogy a hasonló helyzetben levő klubok szokták. Zackell eközben új csapatot épített fel Björnstadban, egy Bobo nevű fiatalembert tett meg segédedzőnek, összegyűjtött egy csapat huligánt, élükre a tizenhat éves Amatot állítva. Amat ma már tizennyolc éves, a város eddigi legfényesebb csillaga, akkora tehetség, hogy egy éve az a hír járta, hogy beválogatják az NHL-be, és Észak-Amerikában kezd profi karrierbe. Az egész tavalyi szezonban ő uralt minden meccset, aztán tavasszal megsérült. A város biztos benne, hogy ha ez nem történik meg, a Björnstad megnyeri a szériát, és feljebb kerülnek a tabellán. Cserébe viszont Hed, csodával határos módon, pontot szerzett az utolsó meccsén, így nem végeztek utolsóként, és nem csúsztak még lejjebb.

Ami Maya és Benji elutazásakor olyan valószerűtlennek tűnt, most, két évvel később valóság: a zöld város felfelé tart, a piros lefelé. Björnstad minden hónapban újabb szponzorokat szerez, ellentétben Heddel, Björnstad jégcsarnokát felújították, a hedi teteje lassan beszakad. Björnstad két legnagyobb munkaadója, a gyár és az élelmiszerbolt ismét dolgozókat keres. Hed legnagyobb munkaadója, a kórház, ismét megszorításokkal küzd. Björnstadé a pénz, a munka, mi vagyunk a győztesek.

Meg akarod érteni? Akkor azt is meg kell értened, hogy többről van itt szó, mint két átlagos erdei településről – egyesek szemében pusztán két faluról – a térképen. Björnstadot és Hedet mindössze egy kanyargós erdei út választja el egymástól. Még csak nem is tűnik hosszúnak, de hamar kiderül, hogy mégis az, ha mínusz fokokban és ellenszélben próbálsz meg végigsétálni rajta, errefelé pedig nincsenek másfajta fokok és másfajta szelek. Gyűlöljük Hedet, Hed gyűlöl minket, ha a szezon minden egyes meccsét megnyerjük, de egyet elveszítünk ellenük, úgy érezzük, az egész év hiábavaló volt. Nem elég, hogy nekünk jól menjen, az is kell, hogy nekik borzasztóan rosszul menjen, csak akkor lehetünk igazán boldogok. Björnstad zöld, medvével díszített mezben játszik, Hed pedig pirosban, rajta bikával. Egyszerűnek tűnik, de a színek miatt nehéz megállapítani, hol érnek véget a hokiproblémák, és hol kezdődik az összes többi. Björnstadban egyetlen kerítést sem festettek pirosra, ahogy Hedben sincs zöld. Nem számít, hogy a háztulajdonost érdekli-e a hoki, vagy sem, így senki sem tudja, hogy a hokiklubok vették a színüket a kerítésekről, vagy fordítva történt. Hogy a gyűlölet szülte-e a klubokat, vagy a klubok a gyűlöletet. Tehát meg akarod érteni a hokivárosokat? Akkor tudd, hogy a sport itt több, mint sport.

De meg akarod érteni az embereket is? Akkor tudnod kell azt is, hogy hamarosan érkezik egy rettenetes természeti katasztrófa, amely tönkre fog tenni dolgokat, amiket szeretünk. Mert bár hokivárosban élünk, elsősorban mégiscsak erdei népek vagyunk. Fák és kövek vesznek körül minket, föld, amely évezredeken át nézte a fajok születését és kipusztulását. Eljátszhatjuk, hogy nagyok és erősek vagyunk, de a föld ellen nem tudunk hadakozni. Egy nap feltámad a szél, és az azt követő éjszakán úgy tűnik, soha nem is fog elállni.

Maya hamarosan dalokat fog énekelni rólunk, akik közel állunk a külső és belső vadonhoz is. Azt fogja énekelni, hogy a helyet, ahol felnőtt, tragédiák határozzák meg, amelyek minket sújtottak, és amelyekért felelősek vagyunk. Erről az őszről fog énekelni, amikor az erdő mindent bevetve ellenünk fordult. Arról énekel majd, hogy minden közösség a választásaik összessége, és a közös történeteink kötnek össze bennünket. Azt énekli majd:

Ezúttal egy viharral kezdődött.

A legdurvább vihar egy emberöltő óta ezen a környéken, tényleg nincs mivel összevetni. Azt mondják, idén későn jön majd a hó, annál korábban a szelek. Az augusztus baljós, fullasztó hőséggel zárul, mielőtt az ősz a hófordulón berúgja az ajtót, és a hőmérséklet szabadesésbe kezd. A természet kiszámíthatatlanná és agresszívvé válik, amit először a kutyák és a vadászok éreznek meg, aztán mindenki más is. Felfigyelünk az intő jelekre, a vihar mégis váratlanul érkezik, és olyan erővel csap le, hogy eláll tőle a lélegzetünk. Gyökerestül kifordítja az erdőt, elsötétíti az égboltot, megtámadja a házainkat és a városainkat, mintha egy felnőtt ütlegelne egy gyereket. Ősöreg fatörzsek adják meg magukat; valaha sziklaszilárdan álltak, most nem erősebbek egy fűszálnál a cipőtalp alatt. A szél úgy bömböl, hogy az emberek csak azt látják, hogy a fák kidőlnek, de nem hallják a reccsenést. Bádog- és cseréptetők szabadulnak el, és pengeéles fegyverként hasítanak át a levegőn – vagy bárkin, aki épp hazafelé siet. Az erdő az utakra dőlve lezárja a településeket, amelyek megközelíthetetlenné válnak, és nem is hagyhatja el őket senki. A beálló áramszünet miatt éjszakára vakon maradnak a városok, a mobiltelefonok csak hébe-hóba és bizonytalanul működnek. Mindenki, akinek sikerül elérnie valamelyik hozzátartozóját, mind ugyanazt kiabálja a kagylóba: „Maradj bent, maradj bent!”

De egy fiatal björnstadi férfi pánikba esve manőverezik egy kis autóval a keskeny utakon, hogy eljusson a hedi kórházba. Nem akart elindulni otthonról, de otthon maradni sem mert, hiszen mellette a várandós felesége, és vihar ide vagy oda, itt az idő. Istenhez fohászkodik, akár az ateisták a lövészárkokban. A feleség hangosan felkiált, mikor egy fa recsegve, könyörtelen erővel zuhan a motorháztetőre; a bádog megadja magát, s a nő az ablaknak csapódik. Senki sem hallja őket.

3

Tűzoltók

Meg akarod érteni az embereket, akik két hokivárosban élnek? Akkor meg kell, hogy tudd, mi a legrosszabb, amire képesek vagyunk.

***

A szél valósággal bömböl a Hed peremén álló ház fölött. A ház fala kifelé feszül, remeg a padló, minden kiaggatott piros Hed Hockey-mez és -zászló vadul lobog. A házban lakó négy gyerek később azt meséli majd, hogy úgy érezték, az univerzum az életükre tör. Tess a legidősebb, tizenhét éves, utána következik a tizenöt éves Tobias, a tizenhárom éves Ted és a hétéves Ture. Félnek, akár minden gyerek, de ébren vannak, és készenlétben, mert azért mégsem teljesen olyanok, mint más gyerekek. Az édesanyjuk szülésznő, az édesapjuk tűzoltó, néha az a benyomásuk, hogy ez a család csak krízishelyzetben működik. Amint észrevették, mi készülődik, kirohantak a kertbe, és összeszedték a kerti bútorokat, hintákat, mászókákat, nehogy bezúzza velük az ablakokat a szél. Az apjuk, Johnny, elrohant a szomszédhoz segédkezni a kertben. Az anyjuk, Hannah, körbetelefonálta minden ismerősüket, hogy megkérdezze, nem szenvednek-e hiányt valamiben. Sok hívás lett a vége, mert ez a család szinte mindenkit ismer, Hedben születtek és nőttek fel mindketten, és ha az egyik a tűzoltóságon dolgozik, a másik pedig a kórházban, végül mindenki tudja róluk, kik ők. Ez az ő községük, az ő gyerekeik ugyanazokban a zsákutcákban tanultak meg biciklizni, ahol egykor ők is, és egyszerű elvek szerint nevelik őket: Szeresd a családodat, dolgozz keményen, örülj, ha a Hed Hockey megnyer egy meccset, és örülj még jobban, ha Björnstad kikap! Segíts annak, aki rászorul, legyél jó szomszéd, és sose feledd, honnan jössz! Az ilyesmit nem úgy tanítják meg a szülők, hogy beszélnek róla, hanem jó példát mutatnak a gyerekeiknek. Megtanítják nekik, hogy lehet vitatkozni bármiről, de vészhelyzetben összetartunk, mert egyedül nincs esélyünk.

A kinti vihar egy bentit szakított félbe, a szülők már megint veszekedtek, és komolynak tűnt. Hannah kicsi, könnyű nő, a konyhaablakban állva beharapja az arcát, a kék foltjait masszírozza. Egy idiótához ment feleségül! Johnny magas, vállas, sűrű a szakálla és súlyos az ökle, hokijátékosként az a fajta volt, aki elsőként vágja oda a kesztyűjét és kezd verekedni. A Hed Hockey szimbóluma, az őrült bika akár az ő karikatúrája is lehetett volna. Hirtelen haragú, makacs, régi vágású és előítéletes, a hangos kamasz sztereotípiája, aki sosem nő fel. Addig hokizott, amíg engedték neki, aztán pedig tűzoltó lett; egyik öltözőt egy másikra cserélte, és folytatta a versenyzést: ki tud többet fekve nyomni, ki fut gyorsabban keresztül az erdőn, ki issza meg a legtöbb sört a grillpartin. Hannah az első naptól kezdve tisztában volt vele, hogy ami most elbűvölő, az egy nap veszélyes lehet, a rossz vesztes könnyen agresszívvá válhat, a szenvedélyes természet pedig erőszakossá. „Hosszú kanóc, de sok puskapor, a legveszélyesebb fajta”, mondogatta mindig Hannah apósa. Áll egy váza az előszobában, ami egyszer több száz darabra tört, aztán gondosan újra összeragasztgatták, hogy Hannah sose felejtse el.

Johnny bejön a kertből. A nőre néz, tudni akarja, hogy haragos-e még. A veszekedések mindig így végződnek, mert Hannah egy idiótához ment feleségül, aki sosem figyel rá, ezért valami mindig tönkremegy.

Hannah gyakran gondol arra, milyen keménynek képzeli magát a férje, holott valójában hihetetlenül érzékeny és sértődékeny tud lenni. Ha kikap a Hed Hockey, mintha ő maga is vereséget szenvedett volna. Mikor a helyi újság azt írta tavasszal, hogy „a Björnstad Hockey képviseli a modernitást, Hed pedig a régmúltat és elavultat”, azt személyes sértésnek vette, mintha az újság az egész életét és értékrendjét hibásnak bélyegezte volna. A klub a város, a város pedig a családja – ennyire rendíthetetlenül hűséges, és ez mindig a legszélsőségesebb viselkedést váltja ki belőle. Mindig keménynek mutatja magát, sosem fél, mindig elsőként rohan a katasztrófák felé.

Az elmúlt évben rettenetes erdőtüzek pusztítottak az országban, Hed és Björnstad nem károsodott ugyan, de alig pár órányi autóútra borzalmas állapotok uralkodtak. Johnny, Hannah és a gyerekek nyaralni indultak, hosszú ideje először. Egy déli, tengerparti ország felé tartottak, de aztán meghallották a híreket a rádióban. A veszekedés már a megcsörrenő telefon előtt kitört, mert Hannah tudta, hogy Johnny azonnal vissza fog fordulni. A gyerekek összekuporodtak a minibusz hátuljában. Tudták, mi következik, hisz mindig ugyanaz volt a nóta: ugyanaz a vita, ugyanaz az ordítozás, ugyanazok az ökölbe szorult kezek. Egy idiótához ment feleségül.

Johnny nap mint nap azért küzdött, hogy megfékezze az erdőtüzeket, a híradó pedig napról napra ijesztőbb képeket mutatott. Hannah úgy tett, mint aki egyáltalán nem aggódik, míg a gyerekek álomba sírták magukat. Utána azonban minden éjjel, miközben magányosan várakozott a konyhaablakban, összeomlott. Aztán egyszer csak végre hazatért a férje; körülbelül egy hétig volt távol otthonától, de ő legalább száznak érezte. Johnny lesoványodott, és olyan piszkos volt, hogy nem is sikerült teljesen lemosni a bőréről a mocskot. Hannah előbb csak nézte, ahogy a férje kiszáll egy kocsiból az útkereszteződésnél, és úgy botorkál a ház felé, mintha bármelyik pillanatban összeeshetne, egy marék porrá válva, aztán elkezdett rohanni a konyhaajtó felé. Ám addigra már a gyerekek is észrevették az apjukat: repültek le a lépcsőn, elfurakodtak az anyjuk mellett, és átestek egymáson kifelé menet. Hannah végül az ablakból nézte végig, ahogy Johnny ölébe vetik magukat, aztán mind a négyen ott lógnak a férfi hatalmas testén, akár a kismajmok. Tobias és Ted a nyakát szorította, Tess a hátára mászott, a kis Ture pedig a karján csimpaszkodott. Az apjuk mocskos volt, izzadt, fáradt, mégis felemelte mind a négy gyerekét, és bevitte őket a házba, mintha nem is lenne súlyuk. Éjszaka Ture szobájában aludt egy matracon, és hamarosan a többi gyerek is csatlakozott a saját matracával. Hannah négy éjszakával később kapta vissza a férjét. Csak akkor érezhette újra testére fonódó karját, csak akkor szívhatta be újra pólója illatát. Az utolsó reggelen olyan féltékeny volt a saját gyerekeire, és dühös magára, annyira belefáradt érzelmei leplezésébe, hogy földhöz vágta azt a kurva vázát.

Aztán persze összeragasztotta, s a család csak azt követően mert újra szólni hozzá, hogy elkészült. Utána a férje leült mellé a padlóra, mint mindig, és azt suttogta neki: „Ne haragudj rám, nem bírom elviselni, mikor haragszol rám!” A nő elcsukló hangon felelte: „Nem is a te tüzed volt, szerelmem, nem is itt égett az erdő!” A férfi óvatosan feléje hajolt. Hannah érezte a lélegzetvételét, amikor a férje belecsókolt a tenyerébe, mielőtt válaszolt volna: „Minden tűz az én tüzem.” Mennyire gyűlölte ezt az idiótát ezért – és mennyire istenítette! „A te munkád az, hogy hazagyere. Egyedül ez”, emlékeztette, mire Johnny elmosolyodott: „Hát itt vagyok, nem?” Erre Hannah teljes erejéből a vállába bokszolt. Annyi idióta férfival találkozott már, akik bebeszélték maguknak, hogy ők olyanok, akik egyenesen belerohannak a tűzbe, hogy megmentsenek másokat – de az ő idiótája valóban meg is teszi. Ezért minden egyes alkalommal ugyanazon veszekednek, amikor a férfi elindul, Hannah pedig ugyanúgy haragszik magára, amiért ennyire fél. És mindig az lesz a vége, hogy széttör valamit. Akkor egy vázát, most a saját öklét. Mikor a vihar rákezdett, Johnny pedig rögtön töltőre tette a telefonját, hogy készen álljon, Hannah teljes erejéből a konyhapultra sújtott. Most káromkodva masszírozza a kék foltokat. Szeretné, hogy Johnny menjen, csak közben utálja is az egészet, és így jönnek ki belőle az érzések.

A férfi belép a konyhába, a felesége már érzi is, ahogy a szakálla finoman végigsúrolja a nyakát. Azt hiszi, nagyon kemény fickó, de valójában a legérzékenyebb ember a világon, ezért nem ordít vissza soha. A vihar az ablakot veri, és mindketten tudják, hogy hamarosan megcsörren a telefon, Johnnynak indulni kell, Hannah pedig ismét dühbe gurul. „Azon a napon kezdj el aggódni, amikor már nem haragszik rád, mert akkor már nem szeret – tanácsolta Johnnynak az apja az esküvőjük napján, majd nevetve fűzte hozzá: – Hosszú a kanóc, de rengeteg a puskapor ebben a nőben, vigyázz magadra!”

Meglehet, Hannah egy idiótához ment feleségül, de ő maga sem százas: a hangulatingadozásától Johnny teljesen kimerül, a nő káosza pedig az őrületbe kergeti. Ő már attól pánikba esik, ha nincs minden szépen elrendezve a helyén, legyen szó a tűzoltóautóról, a gardróbszekrényről vagy a konyhafiókról, és erre feleségül vett egy nőt, aki szerint nem lényeges, hogy az embernek meglegyen a maga oldala az ágyban. Hannah egyik este az egyik oldalon, másik este a másik oldalon feküdt le, ahogy épp a kedve tartotta, Johnny pedig nem is tudta, hogy fejezze ki a frusztrációját. Ki nem választ magának oldalt az ágyban? Ráadásul bejön cipőben, nem takarítja maga után a mosdókagylót, kicseréli a vajazókést és a sajtszeletelőt a fiókban, hogy minden átkozott reggeli felér egy kincsvadászattal. Rosszabb, mint a gyerekek.

Most felemeli a kezét, és végighúzza az ujjait a szakállán, a férfi kezei pedig összekulcsolódnak a derekán, és akkor ez az egész már édes mindegy. Megtanulták egymást. Hannah elfogadta, hogy egy tűzoltóval közös életnek más a ritmusa, mint amit a többi ember megszokott. Például megtanulta, hogy sötétben maradjon, ha felébred, hogy pisilnie kell, mert az összeköltözésük utáni első alkalmakkor, amikor felkapcsolta a lámpát, Johnny felriadt, mert azt hitte, hogy az állomás lámpája villog, és indulni kell. Felpattant félálomban, felöltözött, és már az autónál járt, mikor Hannah egy szál bugyiban utolérte, és arról érdeklődött, mégis mi a fenét művel. Több ilyen zűrzavaros éjszakának kellett eltelnie, hogy elfogadja: Johnny nem tudja levetkőzni ezt a magatartást, és hogy a lelke mélyén ő maga se akarja, hogy levetkőzze.

Johnny az a fajta férfi, aki a tűz felé rohan. Nem habozik, nem kérdez, csak rohan. Ritka fajta az ilyen ember, de azonnal fel lehet ismerni őket.

***

Ana tizennyolc éves. Az ablakban áll, apja Björnstad-széli házában. Nemrég megsérült a térde az egyik küzdősportversenyen, miután az egyik vele egykorú fiú azt mondta, a csajok nem is tudnak rendesen rúgni. Ezért alaposan belerúgott a bordájába, aztán térddel támadt a fejének, és bár a feje üres volt, attól még kemény. Azóta sántít Ana. Mindig is villámgyorsan reagált a teste, de az esze már lassabban. Nehezen érti az embereket, a természetet viszont annál jobban. Most az ablak előtt hajladozó fákat nézi, már reggel is figyelte őket, így a többségnél hamarabb tudta, hogy vihar közeleg. A jó vadászok gyerekei így is, úgy is megtanulják, hogyan kell megérezni az ilyesmit, és az apjánál jobb vadász nincs a környéken. Ez a férfi olyan sok időt töltött már az erdőben, hogy néha elnézi, adóvevőbe vagy telefonba beszél-e, és a „vétel” szóval zár minden mondatot, ha hazatelefonál. Ana tehát ebben az erdőben tanult meg mászni és járni, mert csak így lehetett az apjával. Az erdő volt a játszótere, az iskolája, az apja pedig mindent megtanított neki a vadállatokról meg a föld és a levegő láthatatlan erőiről. Ezzel fejezte ki a szeretetét. Mikor Ana kicsi volt, elmagyarázta neki, hogyan kell nyomokat követni és lőni, mikor idősebb lett, magával vitte, hogy megkeressék a közúti balesetben megsérült állatokat, hogy megszabadítsák őket a szenvedéstől. Ha az embert erdő veszi körül, megtanulja óvni azt, de azt is megtanulja, hogyan tudja az erdő megvédeni őt magát. Végső soron ugyanazokat a dolgokat igényli, mint a növények: a tavaszt és a napsütést. De ugyanazoktól a dolgoktól is a retteg: természetesen a tűztől, de még jobban a széltől. Mert a szelet nem lehet megállítani vagy eloltani, nem tér ki se a fák törzse, se az emberek teste elől, a szél tör, zúz, elpusztít bármit, amit csak akar.

Ana hallotta a készülő vihart a fák csúcsa felől, már akkor érezte a mellkasában, amikor odakint még minden csöndes és nyugodt volt. Vizet töltött minden vizeskannába és vödörbe, felhozta a kempingtűzhelyet a pincéből, kicserélte az elemeket a fejlámpákban, gyertyákat és gyufákat pakolt elő. Végül aztán órákon át gépiesen és eltökélten aprította a fát, majd behurcolta a nagyszobába. Mikor a vihar eléri Björnstadot, bezár minden ajtót és ablakot, csörömpölve elmosogat, közben a legjobb barátnője, Maya dalait hallgatja, mert megnyugtatja a hangja, Ana hétköznapi neszei pedig megnyugtatják a kutyákat. Régen, mikor Ana kicsi volt, ők védték meg Anát, de most fordított a helyzet. Ha megkérdezed Mayát, kicsoda Ana, azt válaszolja: „Egy harcos.” De nemcsak azért mondja, mert Ana bárkit helyben tud hagyni, hanem azért is, mert az élet Ana születése óta próbálkozik helyben hagyni a lányt, ám esélye sincs. Ezt a lányt nem lehet megtörni.

Ana végzős a björnstadi gimnáziumban, de már rég felnőtt, ahogy minden lány, akinek a szülei a pohár fenekére nézve keresik a menedéket. Amikor kicsi volt, az apja megtanította, hogyan őrizze a kandallóban a tüzet, hogy pont a megfelelő időben tegyen rá még egy hasábot, nehogy kialudjon. Mikor rájön a hoppáré – néha napokig, olykor hónapokig is eltart –, ugyanúgy gondoskodik a bódultság szinten tartásáról. Sosem lesz gonosz, se hangos, de soha nem lesz teljesen józan. Át fogja aludni az egész vihart, a nappaliban hortyog majd a székében, körülötte Ana küzdősportkupái, amelyekre annyira büszke, és a családi fényképek, amelyekből Ana gondosan kivágta az anyját. Az apja túl részeg ahhoz, hogy meghallja a telefont. Ana mosogat, hangosabbra tekeri a zenét, a kutyák a lábánál hevernek, ők sem hallják. A telefon csöng, csöng és csöng.

Végül megszólal az ajtócsengő.

***

– Semmi baj, csak egy kis szél! – suttogja Johnny. Hannah próbál hinni neki. Nem tüzet oltani megy, hanem láncfűrésszel indulnak el a tűzoltók, hogy megtisztítsák az utakat, hogy a többi készenléti jármű és az otthonápolási szolgálat dolgozói végezhessék a dolgukat. Aki itt tűzoltó, az kilencven százalékban favágó, szokta Johnny motyogni, de a felesége tudja, hogy büszke magára. Ő is az erdőhöz tartozik.

Hannah megfordul, lábujjhegyre áll, és beleharap a férje arcába, akinek erre megroggyan a térde. Ő a legnagyobb és a legerősebb majdnem minden helyiségben, ahová belép, de bármit higgyenek is az emberek, biztosan tudja, hogy ha a gyerekeik egy tűz másik oldalán találnák magukat, akkor Hannah sokkal gyorsabban rohanna a lángok közé, mint ő. A nő bonyolult, lázadó, szemtelen, és nehéz boldoggá tenni, de imádja őt, mert kompromisszumok nélkül, kegyetlenül óvja a szeretteit. „Segítünk, ahol tudunk”, suttogja a férje fülébe a legnehezebb napokon, mikor valamelyikük a munkája során nem tudott megmenteni valakit. Tűzoltóként készen kell állnia, hogy bármikor találkozhat a halállal, de Hannah szülésznőként a lehető legrosszabbkor szokott találkozni vele: az élet első pillanataiban. Részben vigasznak szánja e szavakat, részben pedig próbálja emlékeztetni magukat a kötelezettségeikre. Segítünk, ha tudunk, amikor tudunk, akinek tudunk. Ez egy bizonyosfajta munka, de bizonyosfajta embert is igényel.

Lassan engedi el a feleségét; sosem fogja megszokni, hogy egy ilyen hanyag, veszekedős liba még mindig képes levenni a lábáról. Azután ellenőrzi, hogy a telefonja a töltőn van-e. Hannah pedig sokáig néz utána: sosem fogja megszokni, hogy húsz év után is elég, ha csak rápillant ez a mindentudó pedáns, és máris legszívesebben letépné róla a ruhát.

Hallja, hogy csöng a telefon az előszobában. Itt az idő. Lehunyja a szemét, káromkodik egyet, és megígéri magának, hogy nem fog vele veszekedni. Johnny sosem ígéri meg, hogy egyben tér haza, mert az balszerencsét jelent. Csak annyit mond, hogy szereti, újra és újra, mire Hannah azt válaszolja: „Jól is teszed.” A telefon továbbra is csöng, azt gondolja, Johnny vécére ment, azért nem hallja, ezért a nevét ordítja, mert az ablakokon már így is fülsiketítően dobol a szél. A gyerekek felsorakoztak a lépcsőn a búcsúöleléshez. Tess a három öccse hátán tartja a kezét: Tobias, Ted, Ture. Az apjuk szerint hülyeség volt ugyanazzal a betűvel kezdődő neveket adni nekik, de megegyezett az anyjukkal, mikor egymásba szerettek, hogy ő nevezheti el a gyerekeket, Johnny pedig a kutyákat. Sose lett kutyájuk. Hannah sokkal jobban ért az alkudozáshoz.

Ture Tess pulóverébe zokog, egyik testvére sem szól rá. Ők is sírtak, amikor kicsik voltak, mert nem egyszerűen az ember egyik családtagja tűzoltó, ez nem így működik – az egész család azzá válik. Nem engedhetik meg maguknak azt a luxusgondolatot, hogy „velünk nem történhet meg ilyesmi”, mert tudniuk kell, hogy de igen. A szülők viszont kötöttek egymással egy egyszerű megállapodást: sosem egyszerre teszik ki magukat veszélynek. Egyiküknek meg kell maradnia a gyerekek számára, ha a másikkal történik valami.

Johnny az előszobában áll, egyre hangosabban beszél a telefonba, végül már kiabál, de senki nincs a túlfelén. Végül arra gondol, biztos kinyomta a beszélgetést, ezért ellenőrzi a híváslistát, de senki sem kereste, mióta tíz perccel azelőtt az anyjával beszélt. Még beletelik pár csengésbe, míg rájön: nem az ő telefonja szól, hanem Hannah-é. Hannah zavarodottan veszi fel, a számot nézi, aztán a főnöke hangját hallja meg. Harminc másodperccel később már rohan.

Meg akarod érteni az embereket? Úgy igazán? Akkor meg kell tudnod, miben vagyunk a legjobbak.

4

Vadak

Benji egy csattanásra ébred majd. Mikor felül, nem tudja, hol van, a másnaposság eltorzítja a térérzékelését: túl nagynak érzi magát a szobához képest, mintha egy babaházban ébredt volna. Egyáltalán nem szokatlan az érzés, sőt. Mostanában minden reggel meglepve nyugtázza, hogy még életben van.

A vihar utáni napra virradt, ő ezt akkor még nem tudja, ahogy azt sem, hogy elfelejtette-e, amiről álmodott, vagy még mindig álmodik. Hosszú haja a szemébe lóg, minden porcikája sajog, izmai őrzik a hokival töltött évek lenyomatát, de most már húszéves, és lassan két éve nem volt a lábán korcsolya. Túl sokat dohányzik, és közben alultáplált. Megpróbál kiszállni az ágyból, de aztán az egyik térdére ereszkedik, az üres alkoholosüvegek gurulni kezdenek a padlón, át a cigarettapapíron, öngyújtón és alufólia-maradékokon. A fejfájás olyan erővel sújt le rá, hogy még a fülére tapasztott tenyerével sem tudja eldönteni, hogy a lárma kintről jön-e, vagy belülről. Ekkor újabb csattanást hall, megremegnek a falak, ő pedig összekuporodik, attól fél, hogy az ágy fölött levő ablaktábla megadja magát, és betemeti őt szilánkokkal. A szoba sarkában csak csöng és csöng és csöng a telefonja.

Két évvel ezelőtt hagyta ott Björnstadot, azóta folyton úton van. Otthagyta a helyet, ahol az egész életét töltötte, aztán hol vonattal, hol hajóval, hol kamionstoppal utazott, és csak olyan városokban horgonyzott le egy időre, amelyeknek nem volt hokicsapata. Szándékosan tévedt el újra meg újra, tönkretette magát minden lehetséges módon, de közben olyasmikre is rátalált, amikre tudat alatt vágyakozott. Pillantások, érintések, a nyakát borzoló leheletek. Mozdulatok a táncparketten, fölösleges kérdések nélkül. Kellett a káosz ahhoz, hogy végül szabadnak érezhesse magát, a magány, hogy végre ne legyen állandóan egyedül. Meg sem fordult a fejében, hogy megforduljon, és hazamenjen. Akár egy idegen bolygón is lehetne most.

Hogy boldog-e? Ha felteszed neki a kérdést, talán nem is érti meg. Sosem remélt boldogságot.

Ott áll majd a kis szállodai szoba ablakában, másnaposan, figyeli a kinti világot, amelynek nem a része. Két autó ütközött az utcán, erre a hangra ébredt. Emberek kiáltoznak. Benji füle csöng. Csak csöng, csöng, csöng, míg végül rájön, hogy a telefon az.

– Halló? – krákog bele. Már órák óta nem használta a hangját, előtte pedig túlságosan is sokat.

– Én vagyok az – suttogja majd a legidősebb nővére a telefonba fáradt hangon.

– Adri? Mi történt?

A lány óvatosan kezd bele a mondandójába, Benji nincs ott mellette, hogy átölelhesse úgy, ahogy egy nővérnek kell ölelnie az öccsét, amikor elmeséli ezt. Benji némán hallgatja; egész életében azt gyakorolta, hogy ne mutassa ki, ha valami kialszik benne.

– Meghalt? – kérdezi végül, a nővére pedig megismétli, mintha Benji elfelejtette volna nyelvük egy részét.

Aztán csak annyit súg majd vissza, hogy „oké”, és csak ez a kis levegő, amit kilélegez, árulkodik arról, hogy épp összetört a szíve.

Leteszi majd a telefont, és pakolni kezd. Hamar megy, nincs sok holmija, mindig készen áll, hogy mindent maga mögött hagyjon.

– What’s going on? What time is it?[1] – suttogja egy másik hang az ágyból.

– I have to go[2] – mondja Benji, és már kint is van az ajtón, még mindig félmeztelenül. A karján levő hatalmas medvetetoválás halványabbnak tűnik több hónapnyi napozás után, rengeteg sebhelye rózsaszínen világít barnára sült bőréből, mint a vadembereknek szokott. Az öklén több a nyom, mint az arcán, mert ő mindenkinél vadabb.

– Go where?[3]

– Home.[4]

A hang még utánakiált valamit, de Benji akkor már félúton jár lefelé a lépcsőházban. Visszakiálthatna valamit, megígérhetné, hogy majd felhívja a férfit, de egyet biztosan megtanult ott, ahol felnőtt: hogy többé senkinek sem kíván hazudni.

[1] Mi történt? Hány óra?

[2] Mennem kell.

[3] Hová?

[4] Haza.

5

Szülésznők

Aznap éjjel vihar csap le két hokivárosra, fákat és embereket dönt le. Holnap egy fiatal férfi és egy fiatal nő hazatérnek egy temetésre. Az egyikük karjára medve van tetoválva, a másikéra egy gitár és egy fegyver. Így kezdődik ezúttal. A természethez közeli helyeken az embereket láthatatlan fonalak kötik össze, de hegyes horgok is, ezért van az, hogy ha valaki túl hevesen fordul meg, nem feltétlenül csak a másik inge esik le. Néha az egész szívünk kiszakad a mozdulattól.

***

Johnny elszáguld a felesége mellett hedi házukban, fel a lépcsőn, be a hálószobába. Hannah röviden összefoglalja a helyzetet. Egy fiatal pár egy Björnstadtól északra eső farmról az első gyerekét várja, és amikor elfolyt a magzatvíz, elindultak a hedi kórház felé anélkül, hogy felfogták volna, milyen erővel fog tombolni a vihar. Megpróbáltak kelet felől, a kis utakon manőverezni a főút helyett. Az erdő közepén útjukat állta egy kidőlt fa, a következő kidőlő fát pedig nem vették észre, így az autó elakadt odakint a semmi közepén. Sikerült felhívniuk a kórházat, de egy mentő sincs a közelben, és az sem biztos, hogy egyáltalán ki tudnának menni ebben a káoszban, mikor az erdei utakon nem is lehet közlekedni. A nőnek és a gyereknek a legjobb esélye az, hogy találnak egy szabadnapos szülésznőt, aki elég közel lakik ahhoz, hogy eljusson hozzájuk, ha kell, az utolsó darabon akár gyalogosan.

Johnny a hálószoba ajtajában áll, és szíve szerint megkérdezné a feleségét, hogy teljesen elment-e az esze, de húsz év után pontosan tudja, milyen választ kapna. A nő olyan hirtelen és hevesen fordul meg, hogy lefejeli férje mellkasát, mire a férfi karjai gyengéden köréfonódnak, hogy Hannah egészen elveszik az ölelésben.

– Szeretlek, annyira szeretlek, te idióta! – suttogja.

– Jól is teszed – feleli a férje.

– A padláson a ládában találsz néhány pluszplédet, a zseblámpák pedig…

– Tudom, ne aggódj miattunk, de te… te nehogy aztán… – kezdi, de mikor Hannah a pulóverébe temeti az arcát, érzi, hogy a férje remeg.

– Ne haragudj rám, szerelmem! Én vagyok a dühös, te pedig az okos – motyogja a mellkasába.

Johnny próbálkozik. Nagyon próbálkozik.

– Vigyél magaddal valakit! Valakit, aki ismeri az erdőt, sötét lesz, és…

– Nem jöhetsz velem, te is tudod. Sosem ugyanazon a repülőn, sosem egyszerre kint a viharban, a gyerekeknek muszáj…

– Tudom, tudom – suttogja elkeseredetten, de még sohasem érezte magát ennyire tehetetlennek; ez a legrosszabb érzés, amit egy tűzoltó érezhet.

A férfi babonája mindig meggátolja, hogy riasztáskor úgy búcsúzzon: „Gyere haza egyben!”, ezért hétköznapi, banális dolgokat szokott kitalálni, amiket másnap el kell intézni, így Johnny kénytelen megígérni, hogy otthon lesz másnap: „Ne feledd, holnap el kell menned a szeméttelepre!”, vagy „Holnap anyádnál ebédelünk délben”. Ez lett az ő titkos rituáléjuk.

Így aztán Johnny sem mondja azt, hogy „Gyere haza egyben!”. Azt se mondja, hogy ne menjen, mert tudja jól, hogy ő maga mit válaszolna. Lehet, hogy erős, de a szélvészt ő sem tudja megállítani. Hannah pedig segíteni tud szülésnél, és most erre van szükség. Segítünk, ha tudunk, amikor tudunk, akinek tudunk. Ahogy Hannah elindul kifelé a hálószobából, Johnny megragadja a karját, hogy mondjon valami banálisat, hogy Hannah ne feledje, holnap is feljön a nap, de az egyetlen, ami az eszébe jut, a következő:

– Holnap le akarok feküdni veled!

Hannah felnevet, bele a férje arcába.

– Te nem vagy teljesen százas.

– Holnap lefekszem veled, ezt jobb, ha most tisztázzuk!

A férfi szeme könnyes, de a nőé is, hallják a tomboló szelet, és egyikük sem képzeli, hogy halhatatlanok lennének.

– Ismersz valakit, aki segíthet nekem az erdőben? – kérdezi Hannah, és próbál uralkodni a hangján.

– Igen, tudok valakit, felhívom, és szólok, hogy úton vagy – feleli, aztán remegő kézzel felírja neki a címet.

Hannah beül a minibuszba, elindul az éjszakába, bele egy viharba, amely fákat tör ketté, és elpusztít mindent, amit csak akar. Nem ígéri meg, hogy egyben fog hazatérni. Johnny a gyerekekkel a konyhaablakból néznek utána.

***

Végül a kutyák jelzik, hogy valaki áll az ajtóban, inkább ösztönből kezdenek ugatni, nem is a csengőt hallják. Ana kióvakodik az előszobába, és kinéz az ablakon. Ki a franc van odakint ilyenkor? Egy magányos nő áll a lépcsőn, esőkabátjának kapucnija a fején, vékony testével próbál ellenállni a szélnek.

– Itthon van az apád? – ordítja a nő, mikor Ana kinyitja az ajtót. Körülöttük zúg az erdő, mintha egy konzervdobozban lennének, amellyel óriások fociznak.

A nő minibusza a fűben parkol néhány méterrel odébb, hintázik a szélben. Ana arra gondol, micsoda ostoba járműválasztás ez egy ilyen viharban, ha már mindenképpen ki kellett jönni. Ráadásul a nő piros kabátot visel… ez Hedből jött egész idáig? Nincs ki a négy kereke? Anát annyira lefoglalják a gondolatai, hogy nem is nagyon reagál, amikor a nő közelebb lép, és tovább ordítozik.

– Egy autó elakadt az erdőben, és a férjem szerint ha valaki oda tud vinni engem ebben az időben, az az apád!

Ana csak pislog, még mindig össze van zavarodva.

– Hogy… mi van? Mármint, úgy értem, miért van egy autó kint az erdőben most?

– Az autóban ülő nő épp gyereket fog szülni! Itthon van az apád, vagy sem? – süvíti a nő türelmetlenül, és már bent is van az előszobában.

Ana próbálja megállítani, de a nő nem veszi észre a pánikot a lány tekintetében. Az üres sörösdobozok és alkoholosüvegek a konyhapulton sorakoznak, a lány alaposan elmosogatta őket, hogy ne legyen olyan büdös a szelektív gyűjtőben, és ne kelljen szégyenkeznie a szomszédok előtt. Az apja karja élettelenül lóg le a fotelből a nappaliban, de a mellkasát lassan emelgetik a szerencsétlen tüdők, így lélegzik egy függő. A szülésznő ideges, szíve a torkában dobog, így amikor leesik a tantusz, a vártnál kissé jobban megrázza.

– Én… értem. Elnézést… elnézést a zavarásért – motyogja szégyenkezve Anának, majd sarkon fordul, és elindul kifelé, az udvaron át a minibusz felé.

Ana csak egy pillanatig tétovázik, mielőtt utánarohanna. Bekopog az autó üvegén. A nő habozva húzza le azt.

– Hová mész? – kiabálja Ana.

– Meg kell keresnem a nőt az erdőben! – válaszolja ordítva, miközben próbálja beindítani a minibuszt, de az átokverte roncs csak hörög.

– Normális vagy? Tudod, milyen veszélyes ebben az időben?

– Gyereket fog szülni, én pedig szülésznő vagyok! – bömböli a nő hirtelen dühbe gurulva, aztán ütögetni kezdi a döglődő minibusz műszerfalát.

Utólag Ana nem fogja tudni megmagyarázni, mi történt vele akkor és ott. Talán valami költői, amilyet a filmekben lát az ember, amikor valaki „felsőbb hívásnak engedelmeskedve” cselekszik. De leginkább valószínűleg az hatott rá így, hogy a nő pont olyan őrültnek nézett ki, mint amilyennek mások szokták őt leírni.

Berohan a házba, megeteti a kutyákat, felhangosítja a kedvenc számukat Mayától, aztán egy rozsdás pick-up kulcsával a kezében tér vissza, egy túlságosan nagy dzsekiben, ami köpenyként lobog mögötte.

– Apa kocsiját visszük!

– Nem vihetlek magammal! – ordítja a nő.

– A te kocsid szar!

– Szerinted én nem tudom? – üvölti vissza a nő.

– Sokkal biztonságosabb, ha én is veled megyek!

A nő az őrült tizennyolc évesre bámul. Az ilyesmire nem készítik fel az embert a szülésznőképzésen. Végül lemondóan káromkodik, fogja a táskáját, és elindul a lánnyal az apja kocsija felé.

– HANNAH VAGYOK!

– ANA!

Tipikus, hogy a nevük is ennyire hasonló, Hannah hol káromkodni, hol nevetni fog azon, hogy ez a bolond tizennyolc éves mennyire emlékezteti saját magára. Bemásznak az autóba, hosszasan küszködnek, hogy egyáltalán be tudják csukni az ajtókat, a szél úgy dobol a bádogon, mintha jégeső lenne. Ana ekkor pillantja meg a fegyvert a hátsó ülésen. Elvörösödik a szégyentől, kiveszi, és berohan vele a házba. Mikor visszatér, nem néz rá a nőre, úgy mondja:

– Bent szokta felejteni a fegyvert az autóban, amikor… tudod. Kábé milliószor lecsesztem már érte.

A szülésznő kényelmetlenül érzi magát, de bólint.

– Az apád és a férjem néhány évvel ezelőtt találkoztak, az erdőtüzek ideje alatt. Azt hiszem, ők hívták fel az apádat, merthogy olyan jól ismeri az erdőt. Aztán néhányszor vadásztak is együtt. Szerintem az apád az egyetlen ember Björnstadból, akit a férjem tisztel.

Szánalmas kísérlet a vigaszra, ezt ő maga is érzi.

– Apát könnyű megkedvelni, csak épp ő nem kedveli saját magát annyira – feleli Ana annyira magától értetődőn, hogy a szülésznő gyomra görcsbe rándul.

– Talán vele kellene maradnod, Ana!

– Minek? Be van rúgva. Észre se fogja venni a hiányomat.

– A férjem azt mondta, csak apádra bízzam rá magam, ha ki kell mennem az erdőbe, senki másra, nekem ez kellemetlen így, hogy…

Ana felhúzza az orrát.

– A férjed hülye, ha szerinte csak a vén barmok ismerik az erdőt!

A szülésznő lemondóan elmosolyodik.

– Ha szerinted a férjem csak ezért hülye, akkor nem ismerhetsz túl sok férfit…

Egész évben rágta Johnny fülét, hogy vigye el a minibuszt egy rendes autószerelőhöz, de ő csak azt motyogta, hogy a tűzoltók meg tudják javítani a saját autójukat. Amire ő rendszerint azt felelte, hogy nem, a tűzoltók csak úgy gondolják, hogy meg tudják javítani a saját autójukat. Egyszerű házasnak lenni, gondolja mindig Hannah: az ember csak kiválaszt egy kedvenc vitatémát, aztán legalább hetente egyszer feldobja azt az idők végezetéig.

– Hol van a nő, aki szülni fog? – kérdezi Ana türelmetlenül.

A szülésznő elgondolkodik, felsóhajt, végül előhúz egy térképet. Ő maga a nagy úton jött ide Hedből, de az ő autója volt az utolsó, amelyiknek ez sikerült, látta, ahogy egy fa az útra dől mögötte, akár meg is ijedhetett volna, de az adrenalin ellenállt. A térképre bök.

– Valahol itt. Látod? Nem a nagy úton indultak, a régi erdei utakon próbáltak időt nyerni, de most biztos nem lehet rajtuk közlekedni. Egyáltalán el tudunk jutni oda?

– Meglátjuk – feleli Ana.

Hannah a torkát köszörüli.

– Bocsánat, hogy rákérdezek, de elég idős vagy ahhoz, hogy jogosítványod legyen?

– Igen! Vagyis hogy idősnek elég idős vagyok, igen! – ad Ana kitérő választ, és a gázba tapos.

– De… van is jogosítványod? – kérdezi a szülésznő némi aggodalommal a hangjában, mikor Ana kifarol az útra.

– Nem, nem kifejezetten. De apa megtanított vezetni. Elég sokszor részeg, olyankor kell neki a sofőr.

Ez a válasz nem kifejezetten tölti el nyugalommal Hannah-t.

6

Szuperhősök

Matteo tizennégy éves. Nem fontos a történetünk szempontjából, egyelőre nem. Ő az a fajta, aki meghúzódik a háttérben, egyike a több ezer arcnak, amelyből a települések összeállnak. Senki sem figyel fel rá, amikor a vihar kezdetekor körbebiciklizik Björnstadban, és nemcsak azért, mert mindenki megpróbál minél előbb tető alá kerülni, hanem azért is, mert Matteo nem az a fajta, akit az emberek észre szoktak venni. A láthatatlanság egy szupererő, de ő sosem álmodott róla. Ő inkább emberfeletti erőt kívánna magának, hogy meg tudja védeni a családját. Vagy a képességet, hogy megváltoztathassa a múltat, hogy megmenthesse a nővérét. De Matteo nem szuperhős, ugyanannyira tehetetlen az életével kapcsolatban, mint amennyire a városa a természettel szemben.

Egyedül van otthon, mikor a szél a fákra támad, és elmegy az áram a szülei által bérelt kis házban, amely pont a lakott terület és az erdő határán helyezkedik el. Külföldre utaztak, hogy hazahozzák a nővérét. Matteo általában elvan egyedül, de nem áramszünet idején, ezért fogja a biciklijét, és kimegy. A fejében lakó dacos tini nem hajlandó segítséget kérni senkitől, ám a szívében rejtőző, rettegő kisgyerek nagyon is reméli, hogy valaki rájön: védelemre szorul. De senki nem ér rá.

Egy magas, kövér, öltönyös férfi siet el mellette az ellenkező irányba. Matteo nem tudja, mi a neve, de mindenki csak Frakknak szólítja, övé a nagy élelmiszerbolt, ő a város egyik leggazdagabb embere. A férfinak fel se tűnik a fiú, aki mellett elsiet, épp a jégcsarnok melletti zászlórudak felé tart, hogy aztán pánikba esve próbálja lecibálni a zöld medvés zászlókat, mielőtt letépné őket a szél. A férfi veszély esetén ösztönösen először a zászlókat menti, nem az embereket.

Ahogy Matteo továbbhalad Björnstadon keresztül, látja, ahogy a szomszédok segítenek egymásnak elpakolni a kertből a dolgokat, ütőket, kapukat, amelyek ott álltak minden garázsbeállón. A gyerekek ilyenkor teniszlabdákkal játszanak az aszfalton, de amint lehullik az első hó, minden apuka kis jégpályát locsol a kertbe. Matteo már több szomszédot is hallott, amint nevetgélve mondogatták, hogy „ebben a városban jó barátaink vannak, de pocsék kertjeink”, mert az ország déli felében mindenki a tökéletes gyeppel és a szépen ápolt virágoskerttel dicsekszik, de itt az jelenti a rangot, ha olvadás után ovális foltok maradnak a kertben, és hokikorongok az ágyásban. Akkor kiderül, hogy a fagyos hónapokat a megfelelő módon töltötted-e el.

Matteo sokszor elgondolkodik azon, vajon máshol is ugyanilyen fura és magányos fiú lenne-e. Szóba állna-e vele valaki, lennének-e barátai, észrevennék-e őt. A születésed helye olyan, mint a lottó, attól függ, ki leszel. Ami egyik helyen helyes, a másikon helytelen. A világ nagyobbik részén a hokiőrület kívülállóvá tenne, különccé – de nem itt. Itt a hoki olyan téma, mint az időjárás: minden csevegés, minden összejövetel vagy az egyikről, vagy a másikról szól, Björnstadban nincs menekvés se a vihar, se a hoki elől.

Hamar megérkezik a sötét és a hideg; hó még nem esik, de a szél keresztülrágja magát húson és zsíron, a fiúnak pedig nincs kesztyűje, már nem is érzi az ujjait. Pedálozik, azt sem tudja, hová tart, egyik kezével elengedi a kormányt, hogy visszaállítsa a vérkeringést a kezében, egy pillanatra nem figyel, ezért túl későn látja meg az autót. Gyorsan hajt, a fényszóró elvakítja. Olyan erővel fékez, hogy a biciklije oldalra csúszik. Nem lát semmit az autólámpától, csak az ütközést várja. Ám az csak nem következik be, ezért azt hiszi, már meg is halt. De nem, csak az utolsó pillanatban sikerült áthelyezni a testsúlyát, és a biciklivel együtt kitérni. Gurul, felsebzi a kezét és a karját, ordít, de senki nem hallja a szélben.

Sem az autót vezető fiatal nő, sem a mellette ülő szülésznő nem veszi őt észre a sötétben. Igazán apró esemény, és minden nagyon gyorsan történik, de ha a lökhárító éppen csak súrolta volna a tizennégy évest, rémes erővel repült volna a fák közé. Akkor elvesztette volna az eszméletét ott a viharban, és valószínűleg csak napokkal később találtak volna rá az élettelen testére, elvágva ezzel a láthatatlan szálakat, melyek összekötik őt a bekövetkező eseményekkel. Most feltápászkodik, fájdalmasan – de életben van.

Ilyen kevés választ el minket attól, hogy soha nem is hallottunk Matteóról, és hogy hamarosan visszavonhatatlanul beleég a neve az agyunkba.

7

Gyerekek

Björnstad és Hed öreg városok egy még öregebb erdőben. Azt mondják, a korral együtt a bölcsesség is megérkezik, de a többség számára ez nem állja meg a helyét, idős korunkra csak tapasztalatot gyűjtöttünk, jókat és rosszakat egyaránt. Az eredmény inkább cinizmus, semmint bölcsesség. Mikor fiatalok vagyunk, fogalmunk sincs róla, mennyi szörnyűség érhet minket, különben sosem léptünk volna ki az ajtón.

A szeretteinket meg aztán végképp nem engedtük volna ki.

***

– Tudod, hogy… merre kell menni? – kérdezi Hannah nyugtalanul.

Szülésznőként azt szeretné, hogy mielőbb odaérjenek, emberként viszont azt kívánja, bárcsak Ana ne úgy vezetné az autót, mintha épp most lopta volna, ugyanis szívesen megmaradna embernek.

A lány nem válaszol. Az apja kabátja van rajta, élénk narancssárga, fényvisszaverő csíkokkal, hátán a Vadgázolás felirattal; túlságosan nagy Anára. Az apja akkor szokta felvenni, mikor elgázolt állatokat keres az erdőben, az autó tele van egyébként arra szolgáló felszereléssel, hogy át tudja verekedni magát a sötét erdőn. Ana fél gyerekkora azzal telt, hogy az apja és a kutyák után rohant át az erdőn. Mindig úgy gondolta, bekötött szemmel is megtalálná az utat, de a vihar, úgy látszik, le akarja vizsgáztatni.

– De tényleg… tudod, merre kell menni? – kérdezi Hannah ismét, de nem kap választ most sem.

Két teniszlabda gurul ide-oda a szülésznő lábai körül. Felveszi az egyiket, és óvatosan elmosolyodik.

– Hány kutyátok van?

Továbbra sincs válasz, ezért megköszörüli a torkát, úgy folytatja.

– Azért kérdezem, mert errefelé senki sem teniszezik, a teniszlabda itt Hedben és Björnstadban akkor kerül elő, ha az embernek kutyája van, ha gyeplabdázik, vagy ha pehelypaplanokat tesz a szárítógépbe…

Ana szótlanul hunyorog a kormány felett, és egyre csak gyorsít.

– Milyen fajta kutyák? – makacskodik a szülésznő, mire a lány végre felsóhajt.

– Te az a fajta vagy, aki idegességében dumál, ugye?

– Igen… – ismeri be Hannah.

– Én is – mondja Ana.

Aztán perceken át némaságba burkolóznak. A szülésznő lehunyja a szemét, és kapaszkodik. Próbál nem megszólalni, de mikor már elég hevesen ver a szíve, a szája nem fogad szót többé.

– A férjem is akar kutyákat! Azóta rágja a fülem, hogy összejöttünk! Őszintén szólva én nem rajongok az állatokért, de mindig elterveztem, hogy meglepem a születésnapjára egy kutyával, amivel tud vadászni! Még egy tenyésztővel is beszéltem! Állítólag egy jó vadászkutyának kell legyen egy „ki-be kapcsoló gombja”, hogy vadászatkor fellelkesül, de amint hazaér, megnyugszik. Ez igaz? Én nagyot nevettem, mikor meghallottam, tök jó lenne, ha a tűzoltóknak és a hokijátékos gyerekeknek is lenne egy ilyenje…

Az autó gyorsul. Ana oldalra sandít, úgy motyogja:

– Elég sokat tudsz a kutyákról annak ellenére, hogy nem is szereted őket.

– Köszi! – kurjantja a szülésznő, majd ösztönösen az arca elé emeli a karját, mert meggyőződése, hogy bele fognak szaladni egy kidőlt fába, de Ana az utolsó pillanatban elrántja a kormányt.

A lány felmordul.

– Bátor dolog ebben a kabátban megjelenni Björnstadban. Én azért vettem fel az enyémet, hogy ne üssenek el, mikor az úton állunk, te pedig felveszed ezt, hogy az embereknek legyen céltáblájuk…

– Mi? – A szülésznő le akarja gorombítani Anát, de akkor észreveszi, hogy a legidősebb fia kabátja van rajta, a piros, Hed Hockey-logóval a mellkasán. Kifelé menet kapta fel, nem is figyelt oda, melyik kabát az.

Tobias már kinőtt belőle, de rá még így is nagy. Ilyen gyorsan szaladnak az évek.

– Szar csapat – állapítja meg Ana olyan vehemenciával, hogy Hannah azonnal felcsattan.

– Vigyázz a szádra! A gyerekeim csapata!

– Nem a gyerekeid hibája, hogy engeded őket egy szar csapatban játszani – jegyzi meg Ana sztoikusan.

A szülésznő csak bámul. Aztán kelletlenül elmosolyodik.

– Tehát szereted a hokit?

– Utálom a hokit, de Hedet még annál is jobban – feleli Ana.

– Az A csapatunktól biztos kikaptok ebben a szezonban – reménykedik a szülésznő. Hálás, hogy van valami beszédtéma, amellyel elterelheti a figyelmét a körülményekről.

Ana fúj, majd néhány másodpercre lelassít, próbál tájékozódni a sötétben.

– Egy papírlapot sem tudnátok kikapni a kezünkből. Ha le akarnánk mérni, hogy a hátvédjeitek mennyi idő alatt jutnak zónáról zónára, egy naptárra volna szükség… – morogja, majd kinéz az ablakon.

A szülésznő a szemét forgatja.

– A férjemnek igaza van, nincs még egy olyan öntelt népség, mint a björnstadi, nem is olyan régen még majdnem csődbe ment az egész klub, de most hirtelen ennyire fennhordjátok az orrotokat? Csak azért voltatok olyan jók tavaly, mert játszott az az Amat, nem? Nélküle nem nyertek olyan könnyedén…

– Még mindig megvan nekünk Amat – fújtat Ana, és lassan gurul előre az autóval.

– Nahát, nem az Egyesült Államokban van, hogy az NHL-ben játsszon? A helyi lap csak erről cikkezett egész tavasszal. Hogy mennyivel különb a björnstadi ifjúság, micsoda tehetségeket nevel a klub, hogy ti vagytok az új hoki, mi pedig a régi…

A szülésznő a férje keserű hangját hallja a magáéban, meg is lepődik, de ilyen Hedben élni mostanában. Az ember mindent személyeskedésnek vesz. Björnstad minden sikere kudarc a városhatár túloldalán.

– Amatot nem válogatták be. Itthon van. Azt hiszem, csak megsérült… – kezdi Ana, de elhallgat, mikor megpillantja azt, amit keresett: egy keskeny ösvényt a fák között, talán el sem fér az autóval.

– Elég sokat tudsz a hokiról annak ellenére, hogy nem is szereted – mosolyog a szülésznő.

Ana megáll, próbálja felmérni, milyen széles az ösvény, majd vesz egy mély levegőt. Aztán így szól:

– Nem számít, hogy Amat játszik-e, így is, úgy is elverünk titeket, és tudod, miért?

– Miért?

Ana beharapja a száját, és felengedi a kuplungot.

– Mert a tiétek egy szar csapat. Kapaszkodj!

Aztán olyan sebességgel hajt le az útról, hogy fenn ne akadjon az árokban, egyenesen be a fák közé. Az ösvény elég széles, de azt azért hallja, ahogy a fényezés ledörzsölődik a fák törzsén. A szülésznőnek elakad a lélegzete is, nemhogy a szava, az autó ide-oda ugrál az egyenetlen talajon, Hannah beüti a fejét. Óráknak tűnik, mire Ana hirtelen lefékez. Lehúzza az ablakot, kidugja a fejét, és tolat néhány métert, hogy nagyjából biztonságos helyen álljanak, ha netalántán kidőlne egy fa.

– Itt! – jelenti ki, majd a szülésznő térképe felé biccent, aztán ki az ablakon.

A szülésznő a saját kezét se látja a sötétben, mikor kiszállnak, de Ana a kabátjára mutat, a nő belekapaszkodik, a lány pedig vezeti az utolsó szakaszon, összegörnyedve haladnak a szélben. Felfoghatatlan, hogy honnan tudja, merre kell menni, mintha kiszimatolná az utat, de egyszer csak ott az autó, a benne fekvő nő ordít, a férfi pedig felkiált:

– Jön valaki, drágám! Megérkezett a mentő!

A férfi aztán vöröset lát, amikor kiderül, hogy nincs mentő; a félelem bizonyos emberekből hősöket farag, mások viszont ilyenkor fedik fel a legrosszabb énjüket. A szülésznőnek valahogy az a benyomása támad, hogy a férfi nem azon dühöng, hogy milyen járműben érkeztek ide, sokkal inkább azért, mert orvosra számított.

– Tényleg tudja, mit művel? – kérdezi, mikor Hannah bemászik a hátsó ülésre, és suttogni kezd a nőnek.

– Magának mi a foglalkozása? – érdeklődik Hannah nyugodt hangon.

– Festő vagyok – hallatszik egy morgás közepén.

– Akkor mi lenne, ha én dönteném el, hogyan szüljön a felesége, viszont legközelebb maga rendelkezhet, ha glettelni kell? – kérdezi, majd gyengéden arrébb taszigálja a férfit.

Ana bemászik az első ülésre, vadul jár a szeme.

– Mit tehetek? – lihegi.

– Beszélj hozzá! – kéri a szülésznő.

– Miről?

– Bármiről.

Ana zavarodottan biccent, majd az ülés fölött a szülő nőre sandít.

– Helló!

A nő két fájás között elmosolyodik.

– Szia… te is szülésznő vagy?

A férfi kétségbeesetten félbeszakítja:

– Szórakozol, szívem? Ez a kiscsaj kábé tizenkét éves.

– Menjen, és fessen le valamit, bunkó! – szúr vissza Ana, mire Hannah hangosan felnevet.

A férfi egy pillanatra annyira megsértődik, hogy kiszáll az autóból, és megpróbálja bevágni az ajtót, de a szél nem enged ilyen drámai húzásokat. Egyenesen állni sem tud odakint, de szembeszélben egyszerűbb bebeszélni magunknak, hogy nem az ijedtség tehet a könnyeinkről.

– Hogy hívnak? – szuszogja a nő a hátsó ülésen.

– Ana.

– Köszönöm… köszönöm, hogy itt vagytok, Ana. Bocsánat, hogy a férjem…

– Csak dühös, mert szeret téged, és attól fél, te is, meg a gyerek is meghaltok, ő pedig tehetetlen – szaladnak ki a szavak Ana száján.

A szülésznő szemében némi elégedetlenséget lehet felfedezni, ezért Ana védekezőn hozzáteszi:

– Te mondtad, hogy dumáljak!

A nő kimerülten mosolyog a hátsó ülésen.

– Elég sokat tudsz ahhoz képest, hogy milyen fiatal vagy.

– Csak azt hiszik, hogy állandóan meg kell védeniük minket, mintha bizony szükségünk lenne rá – tajtékzik Ana.

A két nő a hátsó ülésen halkan felnevet.

– Van barátod? – kérdezi a nő.

– Nincs. Van. De meghalt!

A nő csak bámul. Ana megbánja, amit mondott, köhécsel, majd hozzáteszi:

– De te tuti nem fogsz meghalni!

Erre Hannah kedvesen, de határozottan azt mondja, hogy talán mégiscsak egy kis csöndre lenne szükségük. A nő aztán felkiált, a férje visszaugrik a kocsiba, és megfogja a kezét, aztán ő is ordítani kezd, mikor a felesége majdnem eltöri az ujját.

***

Johnny egész éjszaka a konyhaablakban ül – elviselhetetlen hely egy tűzoltó számára. A gyerekek matracokon alszanak körülötte a földön. A legkisebb, Ture, a legidősebb Tess karjaiban. A két középső, Tobias és Ted, először kissé távolabb helyezkedtek el, egyedül, de aztán mégis olyan közel húzódnak a testvéreikhez, amennyire csak lehet. Krízishelyzetben még alvó állapotban is ösztönösen keressük azt, ami tényleg jelent valamit: mások lélegzetvételét, egy pulzust, amelyhez a miénk igazodhat. Az apjuk néha óvatosan a hátukra teszi a kezét, egyszerre mindig csak egyre, hogy ellenőrizze, lélegeznek-e. Nincs észszerű oka, hogy azt higgye, nem lélegeznek, de a szülőségben nincs semmi észszerűség. Amikor kiderült, hogy apa lesz, mindenki azt mondta neki: „Ne aggódj!” Micsoda értelmetlen tanács! Van az a fajta szeretet, amely szétfeszíti a mellkasunkat, mikor meghalljuk, hogy felsír a gyerekünk. Minden érzésünk az abszurditás határán táncol, a gyerekek mindenféle gátakat kinyitnak bennünk. Sosem voltunk ennyire boldogok, de nem is rettegtünk így sosem. Szóval ne mondd azt senkinek, hogy ne aggódjon! Ilyen szeretet mellett nem lehet nem aggódni mindenért, mindig. Néha úgy belesajdul a szíve, hogy le kell hajolnia, hogy mélyeket lélegezzen. A csontjai recsegnek, a teste fáj, a szeretet sosem fér el. Lehetett volna több esze is annál, hogy belemenjen, négy gyerekük legyen, jobban el kellett volna gondolkodnia, de mindenki azt mondta, „ne aggódj”, ő pedig könnyen meggyőzhető. Szerencsére. Azzal áltatjuk magunkat, hogy megóvhatjuk azokat, akiket szeretünk, ugyanis ha elfogadnánk az igazságot, sosem engednénk el őket magunk mellől.

Johnny egész éjszaka a konyhaablakban ül, és először éli át azt, amit a felesége érzett minden egyes egyedül töltött éjszakai órán, amióta egymásba szerettek: mitévő legyek, ha nem jössz többé haza?

***

Hannah tudja, hogy valami nem stimmel. A gyakorlat és a tapasztalat mondatja ezt vele, de egy idő után már valami más is. Akár úgy is fogalmazhatna, hogy valami természetfeletti dologról van szó. Lehet valami apróság: a bőr színváltozása vagy egy apró kis mellkas, amely néhány töredékmásodperccel a kelleténél lassabban emelkedik és ereszkedik. Tudja, hogy megtörténik, még mielőtt megtörténne. Gyereket szülni kész lehetetlenség, a tenger hatalmas, a mi kis hajónk pedig törékeny, elképesztő, hogy egyáltalán van esélyünk.

Még Ana is fél. A mögöttük kettőbe törő fa hangja olyan, mintha pisztolyt sütöttek volna el a kocsiban. Dőltében alig tenyérnyivel kerüli el az autót, de az ágai végigkaristolják a karosszériát, a hangtól Ana füle percekig cseng. Megremeg a föld, és mikor még jobban rákezd a szél, többször is azt hiszik, hogy újabb fák zuhannak rájuk. Aztán valami nekirepül a szélvédőnek olyan erővel, hogy kész csoda, hogy nem töri ki. Valószínűleg egy kő vagy egy vastag bot, de a hangja alapján akár egy jávorszarvassal is ütközhettek volna száz kilométer per óra sebességgel.

A káosz és a hangzavar ellenére a szülésznő hangja nyugodt, bizalomgerjesztő, azt ígéri, minden rendben lesz. A férfi sápadtan ül Ana mellett az első ülésen. Aztán felsír a gyerek, és egy pillanatra megáll az élet. A szülésznő kedvesen mosolyog az anyára és az apára, csak mikor Anára sandít, akkor jön rá a lány, hogy valami baj van. Hannah előrehajol, és azt suttogja:

– Milyen közel tudsz jönni apád kocsijával?

– Közel!

– Mi történik? Miért suttognak? – kiált fel a férfi pánikba esve, és megragadja Hannah karját, aki felsikolt.

Ana ösztönösen reagál, és szájon vágja a férjet.

A férfi nekitántorodik az ablaknak. A szülésznő először rá néz, aztán Anára. A lány szégyenkezve pillog.

– Bocsi. Nem akartam ilyen erősen. Hozom az autót.

A férfi összehúzza magát fájdalmában, félig az ülésen, félig a földön kuporog, szivárog a vér felhasadt ajkából. A szülésznő hangja lágy, de a mondandója határozott.

– A gyereket és a feleségét kórházba kell vinnünk. Azonnal. Biztos vagyok benne, hogy nem tud eltapétázni minket oda. Az a lány odakint nem teljesen épeszű, de hát ő az egyetlen esélyünk. Érti, amit mondok?

A férfi kétségbeesve bólint.

– A gyerekünk… kérem… a gyerek…

– Kórházba kell mennünk – susogja a szülésznő, és a szemébe nézve látja, hogy a férfi szíve megáll.

Ana kitárt karral rohan a fák között, hogy az ujjai megjegyezzék, melyik pontosan hol áll. Aztán betolat az apja pick-upjával a fatörzsek közé. A szülésznő és az újdonsült apa rendkívül óvatosan átteszik a gyereket és a frissen szült anyát a másik autóba. Aztán Ana érzésből vezet a sötétben, alig pár métert lát maga előtt, de ennyi elég is: egyszerre néhány méter, aztán még néhány. Azt már nem látják, ahogy a legnagyobb fa meginog, aztán kegyetlen erővel rázuhan az autóra, amit épp maguk mögött hagytak a sötétben. Talán jobb is így. Nem kell mindig megtudnunk, milyen közel álltunk a halálhoz.

Az anya a hátsó ülésen suttog valamit, erőtlenül és rettegve, a szülésznőnek egész a szája elé kell hajolnia, hogy megértse.

– Azt akarja, hogy tudd, sajnálja, ami a barátoddal történt – érinti meg Hannah óvatosan Ana vállát.

Az anyósülésen ülő férfi gallérja véres, és mérhetetlenül szégyelli magát.

– Miért… mi történt a barátoddal?

– Meghalt, de már két éve, szóval semmi gond, vagyis hát szerettem, de néha eléggé elviselhetetlen volt! – hadarja Ana egy szuszra.

Elcikcakkozik két törzs között, és néhány másodpercig olyan érzés, mintha mind a négy kerék elhagyta volna a talajt, a férfi csak nagy feketeséget lát az ablakon át. Hamarosan azonban valami ösvényszerűségen találják magukat.

– Hogy hívták a barátodat? – kiabálja a férfi, csak hogy kiabálhasson valamiről.

– Vidar! – kiáltja vissza Ana, majd a gázba tapos, miközben a többiek pánikba esve kapaszkodnak az ajtókba, tehát nem biztos, hogy ez a legszerencsésebb pillanat elmesélni a történteket. – Autóbalesetben halt meg!

8

Vadászok

– VIGYÁZZ! A KURV…

Az autó satufékez, a kerekek csikorognak az aszfalton, a férfi üvölt a lehúzott ablak mögött, majd rátenyerel a dudára. De a fiatal nő teljes nyugalommal kel át az úton előtte, mintha mi sem történt volna. Este van a fővárosban, majdnem teljes a szélcsend, senki sem tud az északi országrészben dúló viharról. Még Maya Andersson sem. Meg akarod érteni Björnstadot? Akkor meg kell értened őt, aki maga mögött hagyta a városkát.

A sofőr ismét dudál, most már inkább lemondóan, semmint haragosan, Mayának fel se tűnik, hogy neki szól. Pirosat mutat a lámpája. Könnyedén fellép a járdára a másik oldalon, a szokott tempójában halad az emeletes házak és az útépítés között. Csak két évbe tellett, hogy új ember legyen belőle. Igazi nagyvárosi.

A sofőr odakiált neki valamit, Maya nem hallja, mit, de megfordul, és akkor veszi észre a rendszám első felét.

LTH.

Maya egy másik életben gondolt utoljára ezekre a betűkre, s azóta annyi minden megváltozott. A sofőr végül feladja, és hangosan gázt adva tovahajt. Maya pár másodperccel később veszi csak észre, hogy a járda közepén álmodozik, kisebb fennakadást okozva. Nem tudja, mi lelte ma, egész este olyan jó a kedve, olyan könnyűnek érzi magát. Egy buliba tart a konzervatóriumi osztálytársaival, várakozással tekint az este elébe, mintha mostanra tanulta volna meg, hogy ne legyen érte rossz lelkiismerete. Az elmúlt hónapokban meggyőzte magát, hogy lehet boldog, hogy jól érezheti magát. Pár óra múlva gyűlölni fogja magát ezért. Mindig is érdekelte, mire viheti a zenei tehetségével, és lám, itt a válasz: egész odáig jutott, hogy nem is tud róla, hogy Björnstadot elsöpri a vihar, miközben ő bulizni készül.

Van egy nem fogadott hívása Anától, de úgy dönt, majd később hívja vissza. Olyan messze élnek egymástól, hogy nem tárcsáz azonnal, mert már nincsenek úgy összenőve.

Folytatja útját, fürgén. Mikor ideköltözött, nem értette, miért halad mindenki olyan gyorsan, most viszont halálra idegesíti, amikor hazalátogat, hogy Björnstadban mindenki csigalassan vánszorog. Már el is felejtette az autós fickót, ennyire ért a nagyvárosi léthez: egy másodpercen belül el kell felejteni mindenkit, akivel összefutunk, mert az agy máskülönben nem képes tárolni a sok benyomást. Semminek sem lehet jelentősége.

Az északi erdőkben, ahonnan származik, éppen vihar tombol, itt viszont be se gombolta vékony kabátját, boldog tudatlanságban leledzik a fergetegről, amely házakat és embereket tör össze. Időközben több sms-t is kap az osztálytársaitól, a központozásukból ítélve már be vannak állva. Nevet, mert néha ráébred a helyzet furcsaságára: kevesebb mint négy félév alatt egész más összefüggésbe került. Mikor legutóbb Björnstadban járt, véletlenül azt találta mondani, hogy „hazamegy”, mikor elindult vissza ide. Látta az apja arcán, hogy megbántotta ezzel, ezért most újabb fajta csend állt be közéjük. Peter nem állt készen elengedni a lányát – mint általában a szülők, csak hát nincs választási lehetőségük.

Maya tudja, hogy azt gondolják róla, azért költözött ide, mert fel akart nőni, pedig épp ellenkezőleg. Kevin annyi mindent elvett tőle, többet, mint amit szavakba tudna foglalni; a fiú számára pár percig tartott az erőszak, de Maya sosem szabadul tőle. Kevin elvette tőle a világos nyári reggeleket, a csípős őszi levegőt, a hó ropogását a talpa alatt, a nevetést, amibe belefájdul az ember hasa, mindent, ami egyszerű. A legtöbb ember nem tud rámutatni a pillanatra, amikor megszűnt gyereknek lenni, de Maya igen. Kevin elvette tőle a gyerekkorát, és mikor Maya ideköltözött, addig tépett, húzott, mart, míg vissza nem szerzett belőle egy darabot magának. Megtanult újra naivnak lenni, mert még nem akart felnőni, nem akart illúziók nélkül élni. Nem akarta megtanulni, hogy egy nap nem fogja tudni megvédeni a gyerekeit, hogy minden lány lehet áldozat, és minden fiú lehet tettes.

Végül csak az anyja volt az, aki megértette, miért kell elmennie. „Haragszom rád, hogy elmész, de még jobban haragudnék, ha maradnál”, suttogta Mira a lánya fülébe az utolsó björnstadi reggelen. „Ígérd meg, hogy óvatos leszel, mindig, de azt is, hogy… áh… hogy néha nem leszel az. Ne nőj fel, ne csak úgy hirtelen, legyél olykor buta és felelőtlen is! De ne vidd túlzásba!” Maya nevetett és sírt, utolsó előttiként ölelte meg az anyját, utolsónak az apját, mert ő el sem engedte addig, míg a vonat el nem indult. Maya felpattant, az ablakok körül megjelent az erdő, Björnstad pedig megszűnt otthonnak lenni.

Hamar hozzászokott a zsivajhoz, a csúcsforgalomhoz és a névtelenség szabadságához itt. Ez volt a válasz mindenre. „Ha senki sem tudja, ki vagy, lehetsz bárki”, mesélte Anának telefonon az első tavasszal. „Ki nem szarja le? Én szeretem azt, aki vagy, minek kell megváltoznod?”, sziszegte Ana. Egész nagy bók attól az embertől, aki amikor először látta Mayát kis korukban, ahogy tüzet próbált rakni, így szólt: „Több millió sperma, és pont TE győztél? Hihetetlen!!!” Ana sosem fogja otthagyni az erdőt, az ő gyökerei mélyebbre nyúlnak, mint a fáké. Maya ezt egyszerre tartja érthetetlennek és irigylésre méltónak. Az igazság az, hogy ő maga már nem is tudja, mi az „otthona”, még a gondolataiban is idézőjelek között szerepel ez a szó. Próbálta elmagyarázni Anának, hogy nomádnak érzi magát, de Ana ezt nem fogja fel, a nomádok nem élik túl a telet Björnstadban, ha nem találsz haza, megfagysz hajnal előtt. Maya végül így fogalmazott: „Itt lehetek az, amit csinálok. Björnstadban az vagyok, akivel történt valami.” Ezt végre megértette Ana.

Új sms érkezik az egyik osztálytársától. Maya átkel az úttesten, hogy lerövidítse az utat a nagy parkon át. Csak arra gondol, hogy gyorsabb lesz így, arra nem, hogy mi rejtőzhet ott a bokrok mögött. Ennyire megváltozott.

LTH.

A keskeny, kavicsos úton sétál át a parkon, már a fele utat megtette, amikor ismét eszébe jutnak a rendszám betűi. Az emlékei azon vitatkoznak, milyen érzéseket keltsenek benne. Anára gondol, és majdnem felnevet, aztán majdnem elsírja magát. Ezer éve eszébe se jutott a lány, pedig nem pár napja beszéltek telefonon? Vagy már egy hete volt?

A lámpák közötti távolság a parkban egyre nő, a forgalom és az emberek zaja elhalkul, öntudatlanul ő maga is lassabb tempóra vált. Nem néz körül, azt sem veszi észre, hogy a mögötte haladó férfi is lelassít. Mikor újra megszaporázza a lépteit, a férfi is sietősebbre fogja.

Minél távolabb élnek egymástól, annál kevésbé kellene hiányolnia Anát, de épp az ellenkezője történik. Máig emlékszik az arckifejezésére, ahogy hevesen magyarázta: „Vágod, nem? Lőj…! Temess…! Hallgass! LTH!”

„Mi van?”, kérdezte Maya, mire Ana, aki sosem győzött felhagyni a csodálkozással, milyen keveset tud a barátnője a világról, fújtatni kezdett. „Most komolyan, soha nem is hallottál róla?! Az a Toronto, ahol laktál, az mégiscsak a Föld nevű bolygón helyezkedik el, nem? Néha olyan érzésem támad, hogy egy laborban raktak össze téged, ezért vagy olyan csini, de valahogy nem sikerült jól összecsatlakoztatni a kábeleidet!”, vigyorgott, és barackot nyomott Maya fejére.

Maya ufónak érezte magát. A Björnstadban töltött első évében folyton zavarban volt, és félelmet érzett mind a természettel, mind az emberekkel szemben – és azért is, mert a helynek fájdalom volt a szívében, és erőszak a levegőjében. Nem bírta felfogni, miért akar valaki szabad akaratából itt élni, itt, ahol e maroknyi kis házat körülfogja a sötétség, a hideg, és mindenütt csak fák, fák, fák, több millió, amerre a szem ellát. A keskeny erdei út, amely ide vezetett, mintha egy horizont nélküli világ felé haladna, hosszan, végtelenül, míg ki nem fut alóla a föld, és el nem nyeli a mélység. Maya még gyerek volt, és az összes meséje szerint csak boszorkányok laktak ilyen helyeken. Sosem gondolta, hogy valaha is meg fogja szokni, de a gyerekek végül mindent megszoknak.

Mire tinédzser lett, nem fogta fel, mennyire megváltoztatta őt Björnstad. Azt sem tudta, hogy tájszólásban beszél, csak amikor elköltözött onnan. Az erdőben Ana azért szekálta, mert rosszul ejtette a magánhangzókat, itt meg a konzervatóriumi barátai, amikor ugratták, azt utánozták, mennyire hanyagul ragozza az igéket. Maya velük nevetett, bár az utánzott dialektussal körülbelül ötszáz kilométert tévedtek.

Aztán elkezdett énekelni úgy, ahogy a tanárai akarták, lecsiszolta magát, hogy úgy hangozzék, mint bárki más. A legtöbb osztálytársa járt korábban zeneiskolába, drága magánórákon vettek részt kis korukban, ismerték az összes titkos kódot, pontosan tudták, mit várnak tőlük. Mayát a tehetsége juttatta ide. Az első hónapokban sokat sírt, először a bizonytalansága miatt, aztán dühből. Az volt az érzése, hogy a többiek azért kerültek be a konzervatóriumba, mert gazdag szüleik vannak, és tűrhetően énekelnek – ő azonban kénytelen volt a legjobb lenni. A legeslegjobb.

Egyik tanáruk a zeneiparról mesélt az első félévben, és felhívta rá a figyelmüket, hogy „egy kis országban” laknak. Maya azt gondolta, ilyet csak az mondhat, aki nem tudja leolvasni egy térkép kétharmad részét. Elnémult, mikor rájött, hogy némely osztálytársa azt hiszi, az ország közepén laknak, holott jóformán a legdélebbi részen helyezkedik el a városuk. Ana apjára gondolt, aki néha belefutott az erdőben délről érkező turistákba, akik nem győztek álmélkodni, hogy mennyit lehet itt menni anélkül, hogy egy házba botlana az ember. Ha hazament, mindig azt motyogta: „Azt képzelik, övék az egész ország, de nem tudják, hogy annak a hetven százaléka erdő? Az egész ország beépített területe mindösszesen három százalék. Három!!!” Egyszer pedig fennhangon háborgott Mayának: „Kevesebb a megművelt terület az országban, mint a láp, de gondolom, fogalmuk sincs, mi az a láp.” Közben Ana elsutyorogta neki, mi az a láp, hogy Maya meggyőzően bólogathasson. Végül belátta, hogy a drága ruhába bújtatott, magabiztosan mosolygó osztálytársai a képzetlen taplók, nem pedig ő. Fel is hagyott az éjszakai sírással. Többé nem várt arra, hogy teret engedjenek neki, ő maga foglalta el, nem utánozta mások hangját, a sajátján énekelt. Beállt a fordulat.

Tavaly talált egy kis műjeget az emeletes házak és a csúcsforgalom közepette, másnap magával vitte néhány osztálytársát. Még emlékszik, mennyire megdöbbent, hogy többen nem is tudnak korcsolyázni. Björnstadban minden gyerek korcsolyázik, valószínűleg többen vannak azok, akik biciklizni nem tudnak. Hogy lehet nem tudni korcsolyázni? Az ősz beköszöntével a barátnői a hidegre panaszkodtak, és arra, hogy „depressziósak lesznek ettől a sötétségtől”, Maya pedig elszégyellte magát, mikor belátta, mennyire lenézi őket a gyengeségük miatt. Depressziósak lesznek a sötéttől egy városban, ahol állandóan égnek a lámpák? Hideg? Ez nem hideg!

Még emlékszik, ahogy elakadt a lélegzete, mikor hatéves korában egyedül korcsolyázott a tavon Björnstadban, és beszakadt alatta a jég. Na, az hideg volt! Nemrég költöztek oda, senki nem is tudta, hogy lement a tóra, meg is halt volna, ha az a kéz akkor meg nem jelenik a semmiből, és ki nem húzza őt. Ana, aki olyan vézna volt, mintha nem kapott volna enni otthon, de bivalyerős már akkor is, ott ült mellette a jégen, és tágra nyílt szemekkel kérdezte, mégis mit művel. Nem látta a színeltérést a jégen? Még ennyit sem tud? Ana azt gondolta, Maya tiszta hülye, Maya pedig azt, hogy Ana idióta, így hát egy másodperc alatt legjobb barátok lettek. Ana megtanította Mayát lőni, Ana apja pedig azt morogta, hogy ők ketten „a város legkisebb és feltehetőleg a legveszélyesebb vadászcsapata”. Előfordult, hogy néhány rövid pillanatra Maya úgy érezte, oda tartozik Björnstadba. De aztán elmúlt ez az érzés.

Kis korukban egyszer Anánál maradt éjszakára. Általában fordított volt a helyzet, de pont akkor úgy döntöttek, az erdőben alszanak, de aztán rossz idő lett, ezért abba a házba mentek haza, amelyik közelebb volt. Késő este hallották Ana apját telefonálni. Valaki látott egy farkast. Ana apja komoran kérdezte: „De ugye nem jelentették be?”

Maya nem értette, miről van szó, mire Ana halkan elmagyarázta: „Elvileg minden farkast be kell jelenteni a hatóságoknak, de ha bejelentik, akkor a farkas létezik, érted?” Maya egyáltalán nem értette, ezért Ana felsóhajtott. „Ha a farkas létezik, a hatóságok hiányolni fogják, ha eltűnik. De ami nincs, az nem is tud eltűnni. Tehát… LTH.”

Egy férfi érkezett aztán Ana apjáért, az autója első ülésén fegyver feküdt, a platón ásó. Mikor visszatértek hajnalban, földes és véres volt a cipőjük. Lőj, temess, hallgass! Így tanulta meg Maya a kifejezést.

Mikor Mira pár órával később érte ment, Maya úgy tett, mintha mi sem történt volna. Csak évek múltán jött rá, hogy az anyja is színlelt. Pontosan tudta, mi történt a farkassal, Björnstadban mindenki tudta. Mayának olykor eszébe jut, vajon az anyja is gondol-e erre néha, vajon ez a csend összefügg-e a többi csenddel, amelyre Björnstad tanítja a gyermekeit?

Az egyetlen, aki nem hallgatott, Ramona volt. Mayának csak nemrég jutott eszébe az eset, az a fajta emlék volt, amit az agy eltett az archívumba, de aztán az ország egy másik pontján hirtelen felbukkant: néhány nappal azután, hogy megtanulta az LTH jelentését, Anával ment a Prém Pubba az apja autókulcsaiért, mert akkor az apja elég részeg volt ahhoz, hogy két újabb sörre cserélje az autóját. Ramona nem hagyta az ilyesmit, mert jobb volt, ha újabb két sör után megy haza, mint ha akkor megpróbált volna hazavezetni. Ana hátizsákja sajnos az autóban maradt, és másnap reggel szüksége volt a matekkönyvére, ezért kellett a lányoknak odamenni. Maya szülei persze kiborultak volna, ha megtudják, merre kószál a lányuk, a kocsma tele volt fekete dzsekis férfiakkal, akik minden meccsnapon megverték az ellenfél drukkereit, a többi napokon pedig egymást intézték el. Ramona átnyújtotta Anának a kulcsokat a bárpult fölött, és figyelmeztette, hogy vigye haza a fegyvert is, amit az apja az autóban felejtett, mint mindig. Ana megígérte. Ramona aztán Mayára pillantott, aki nem merte állni a tekintetét, mert az öreg hölgy túlságosan is emlékeztette őt egy boszorkányra.

„Hallottam, hogy láttátok az ásókat. Azok az ostoba vénemberek megkímélhettek volna titeket ettől. De előbb vagy utóbb meg kell tanulnotok, hogy a ragadozókat kordában kell tartani. Talán nincs ez így mindenütt, itt viszont ez a dolgok állása”, magyarázta Ramona, aztán adott nekik egy-egy csokit, és olyan köhögőroham tört rá, hogy alig tudta folytatni a dohányzást. De azért végül sikerült.

Aztán vad verekedés tört ki két férfi és tizenhat sör mellett a bárpultnál, Ramona káromkodott, egy seprűvel hadonászott, Maya pedig rémülten rángatta kifelé a barátnőjét. Anát nem rázta meg különösebben az erőszak, csak azért dühöngött, mert kifelé menet elejtette a csokiját. A lányoknak nagyon különböző szüleik voltak, ezért egész más dolgokat vártak a felnőttektől. Maya lassabban tanult, de tanult.

Lőj! Temess!

Ramonának nem volt igaza, gondolja Maya. Nem a ragadozóktól szabadultak meg Björnstadban, ez volt a probléma. Mert mikor Maya évekkel később kirohant Kevin szobájából, nem a ragadozót támadta mindenki, hanem őt. Ugyanis mindenkinek sokkal egyszerűbb dolga lett volna, ha Maya tűnik el, nem pedig Kevin. Ő volt a probléma.

Hallgass!

Lelassít. A park csöndes, hallatszik a kavics csikorgása a talpa alatt. Hátranéz a válla fölött. Nem, nem képzelődik, az a férfi őt követi. Basszus! Olyan hülyének érzi magát, hogy el is felejt egy kis időre félni. Hogy engedhette meg az agyának, hogy emlékek között lapozgasson, és ne vegye észre a veszélyt? „Szedd össze magad, Maya! Gondolkodj!”, biztatja magát. Az egyik lámpa kialudt a parkban, eddig fénykörökből járt ki-be, de most elnyelik az árnyak. „Mit művelek? Minek jöttem be a parkba? Több eszem is lehetett volna! Ha valakinek, hát nekem!”, sikoltozza a fejében. Ennyire megváltozott, ennyire naiv tudott lenni újra. A szeme sarkából látja maga mögött a férfit. Kicsit közelebb van, mint eddig, fekete dzsekiben, fején kapucni.

Basszus basszus basszus.

Még van ideje az anyjára gondolni. Van ideje azt kívánni, bárcsak otthon lehetne.

9

Anyák

„Otthon.”

Több szó kellene rá, egyik a helyre, egy másik az emberekre, ugyanis kellő idő elteltével kapcsolatunk a városunkkal egyre inkább hasonlít egy házasságra. Mindkettőt a közös történeteink tartják életben, az apró anekdoták, amelyekről senki más nem tud, a közös viccek, amelyeken csak mi kacagunk, valamint az a különleges nevetés, amelyet csak nekem tartogatsz. Szerelmesnek lenni egy helybe, illetve egy emberbe – rokon jellegű kalandok. A kezdetekkor még kuncogva fordulunk be az utcasarkokon, és felfedezzük egymás bőrének minden négyzetcentiméterét, de az évek során megismerünk minden egyes macskakövet, kóbor hajszálat és horkoló lélegzetvételt, a dagály pedig állhatatos szerelemmé csiszolja a szenvedélyt, mígnem végül, ha ébredéskor belenézünk a mellettünk fekvő kedvesünk szemébe, vagy ha az ablakból a horizont felé nyújtózó tájat szemléljük, ugyanaz a szó jut eszünkbe: otthon.

Ezért is kellene inkább két szó: az egyik, hogy átsegítsen a legsötétebb pillanatokon, egy másik pedig, amihez kötődni tudunk. Hiszen olykor csak azért maradunk meg egy városban vagy egy házasságban, mert máskülönben elveszne a történetünk. Túl sok bennünk a közös. Azt képzeljük, senki más nem értene meg minket.

***

Mira Andersson egyedül ül a hedi irodájában, mikor a vihar úgy istenesen rázendít. Már akkor hazaküldte minden alkalmazottját, amikor a rádió először kezdett tudósítani az utakra zuhanó fákról. Végül még Mira tulajdonostársa, aki egyben legjobb barátnője és kollégája is, elindult haza. Először tiltakozott, arról hadovált, hogy „a rádiós tatákra azonnal rátör az inkontinencia, amint fújni kezd a szél”, de aztán Mira rámutatott, hogy vihar esetén az emberek készleteket halmoznak fel fontos élelmiszerekből, és a legrosszabb forgatókönyv szerint akár a bor is elfogyhat, mire a kolléganő pánikba esett, és távozott.

Mira férje, Peter is maradni akart, de a nő ragaszkodott hozzá, hogy menjen haza björnstadi házukba, hogy Leo ne maradjon egyedül. Nem mintha sokat számított volna, a tinédzser fiú úgyis a szobájában kuksol majd a számítógép előtt, fejhallgatóval. Hacsak el nem megy az áram, a vihar lehetne akár földönkívüliek inváziója is, Leo észre se venné. Bár ugyanabban a házban laknak, a szülők alig találkoznak vele. Tizennégy éves: az embernek ilyenkor nem gyereke van, hanem lakója.

Peter már azelőtt feladta a küzdelmet, hogy vitatkozássá fajult volna a dolog. Mira nem is tudja, hogy csalódottságot vagy megkönnyebbülést látott a férje szemében. Peter két évvel ezelőtt felmondott a Björnstad Hockey sportigazgatói posztjából, hogy Mirának dolgozhasson, feladott egy egész életet, amely a sportról szól. Otthon Mira férje, itt az alkalmazottja. Olykor mindketten elfelejtik a különbséget. Mira néha megkérdezi, jól van-e, Peter pedig mosolyog és bólogat. De Mira látja rajta, hogy boldogtalan. Haragszik magára, mert emiatt haragszik Peterre.

Ma megígérte neki, hogy pár dolgot befejez, mielőtt hazamegy, de azóta be se kapcsolta a számítógépet, hogy Peter után bezáródott az ajtó. A természet darabokra szakad az ablakok alatt, ő pedig bent ül, ujját gyermekei fényképén nyugtatva.

A pszichológusa azt mondta, hogy gyakran tér vissza arra a témára, milyen rossz anya ő. Nem is az, hogy rossznak érzi magát, hanem hogy rossz úgy, ahogy van. Azt felelte, hogy de hát ez igaz, mert lehetne munkája, de ő inkább a karriert választotta. Munkára a család miatt van szükség, karrierre pedig saját maga miatt. Önző mód osztja be az idejét. Élhetne a családjáért, de számára ez nem elég.

– Már beszéltünk az extrém irányításmániádról…

– Nem extrém!

Pár hónapja jár ehhez a pszichológushoz. Senkinek sem mesélte el, mert nem komoly a dolog, csak néhány pánikroham olykor-olykor. Készpénzben fizet az ülésekért, nehogy Peter rátaláljon egy számlára a posta között, még azt hinné, valami baja van. Nincs baja.

– Nos. De mindkét gyereked felnőtt. Leo… tizennégy, ugye? Maya pedig tizennyolc? Már el is költözött otthonról? – kérdezte a pszichológus.

– Nem költözött el otthonról! Konzervatóriumba jár, kollégista, az nem ugyanaz! – háborgott Mira, és majdhogynem sírni és kiabálni kezdett, hogy nem is két gyereke van, hanem három: Isak, Maya és Leo. Egy a mennyországban, kettő pedig fel se veszi a telefont. Ehelyett azonban inkább azt motyogta:

– Koncentrálhatnánk arra, ami miatt itt vagyok?

– A pánikrohamokra? Véleményem szerint ezek összefüggésben állnak azzal, hogy…

– Hogy mi? Hogy anya vagyok? Ne legyek anya, csak mert van egy cégem?

A pszichológus elmosolyodott.

– A gyerekeid vajon azt mondanák rólad, hogy túlságosan óvod őket?

Mira némán duzzogott. Legszívesebben ordított volna! Azt üvöltötte volna, hogy a legrosszabb abban, ha az ember túlságosan óvja a gyerekeit, hogy néha igaza van! De nem szólt, mert nem mesélte el a pszichológusnak, hogy mi történt Isakkal, és azt sem, mi történt Mayával. Nem kíván beszélni róla, csak a pánikrohamoktól akar megszabadulni, tablettát szedni, vagy ami kell. Még a pszichológusnál is jól akar teljesíteni, hatékony és ügyes szeretne lenni.

Ám a pszichológusnak igaza van. Az íróasztalán levő minden egyes képen a gyerekek kicsik, mert így nem kell arra gondolnia, hogy valójában mennyire felnőttek. Leo tinédzser, Maya már lassan kinő abból a korból. Két éve költözött el a nagyvárosba, hogy a szeretett konzervatóriumába járhasson. Két éve! Ez majdnem annyira hihetetlen számára, mint hogy ő maga is elkezdte a „nagyváros” szót használni. Mikor ideköltöztek, még vidékiesnek találta, hogy az emberek ezt mondják. Most már ő is egy közülük. Erdei nép. Aki olyasmiket szokott dünnyögni, hogy „délen még a jávorszarvasok is lusták”, és csak félig viccel, mikor kijelenti: „Semmi baj a nagyvárossal, csak kissé kiesik az útból.”

– Minden tinédzser szerint túlságosan óvó az anyja. Ha börtönben ülnék is, azt mondanák, hogy túl gyakran találkozom velük – motyogta végül a pszichológusnak.

A férfi összekulcsolta a kezét a térdén, mert már megtanulta, hogy ha jegyzetel, Mira azonnal kikérdezi, pontosan mit írt le. Nem azért, mintha irányításmániás lenne, á, dehogy.

– Úgy beszélsz, mint a saját anyám.

Mira szemöldöke táncba kezdett.

– Mert nem érted, miről beszélek. Mi vagyunk az anyáitok. Mi szerettünk titeket először. Talán sokan szeretnek most, de mi szerettünk először.

– Nem pont azért vagy jó anya, mert így gondolkodsz?

– Csak anya vagyok, mert így gondolkodom.

A pszichológus kuncogott.

– Talán igazad van, persze. Majdnem hatvanéves vagyok, és az anyám még mindig azon aggódik, hogy nem eszem eleget.

Mira megemelte az állát, és lehalkította a hangját.

– Mi vagyunk az anyáitok. Nem állíthattok meg minket.

A pszichológus nagyon szerette volna lejegyezni ezt a mondatot.

– És a férjed? Peter? Elég sokat feladtál az ő karrierje kedvéért, éveken át, most pedig ő adta fel a karrierjét érted egy rövid időre. Még mindig rossz a lelkiismereted emiatt?

Mira sípolva vette a levegőt.

– Nem értem, miért kell erről beszélnünk. Már mondtam, hogy én… igen… igen… igen, rossz a lelkiismeretem! Mert nem tudom, hogy tegyem a férjemet boldoggá. Ez az egyetlen, amit sosem kellett megtennem érte, míg a hokival foglalkozott. Mindent elrendeztem otthon, az ő karrierjéhez alkalmazkodott az életem, de sosem kellett boldoggá tennem őt. Azt megtette a hoki. Most pedig nem tudom, hogy én képes vagyok-e rá.

A pszichológus erre feltett egy kérdést, a pszichológusok már csak ilyenek.

– Tényleg a te kötelességed boldoggá tenni őt?

Mira hangja talán megremegett, de egyenes választ adott.

– A férjem. Nem állíthat meg.

Így is gondolta. Most is így gondolja, mégis magányosan üldögél az irodában. Még lenne ideje hazamenni, de nem megy. Csak bámul ki az ablakon, nézi a közeledő vihart, és nem fél tőle, holott nem ártana.

***

Amit Anáról tudni érdemes, az mind kiderül abból, hogyan vezet ezen az éjszakán. Úgy vezet, mintha az ő felelőssége lenne, hogy mindenki túlélje, és az ő hibája, ha nem mindenki boldog, ha valami félresikerül. Bármi. A szülésznő látja rajta ezt, felismeri ezt a viselkedést, ezért előrehajol, megérinti a lány vállát, kisimogatja a haját az arcából, nehogy a szemébe menjen. Ana valószínűleg észre sem veszi, hunyorogva néz ki a szélvédőn, ökle elfehéredik a kormányon, a lába táncol a pedálokon, az autó pedig suhan keresztül az éjszakán. Utólag senki sem fog emlékezni arra, hogyan jöttek ki az erdőből, de hirtelen az autó már a műúton halad, és hamarosan felbukkannak előttük a kórház lámpái.

Ana a bejárat előtt áll meg, aztán minden nagyon gyorsan történik. Minden irányból kórházi személyzet rohan feléjük, hogy fogadja őket. Minden autóajtó kinyílik, kint bömböl a szél, a nővérek egymás szavába vágnak, Ana pedig a káosz közepén ül, és annyira útban érzi magát, hogy meg sem mer mozdulni. Hannah, az apa, az anya és a gyerek eltűnnek az emberek gyűrűjében, az ajtókat bezárják, és hirtelen minden elcsendesedik. Kibírhatatlan lesz a csend.

Ana felemeli a telefonját, és Mayát tárcsázza. El akarja mesélni valakinek, mi történt, de hogy is kezdje? Nem kell ezen töprengenie, Maya nem veszi fel. Ana az autóajtó zsebébe teszi a telefont, és a kormánynak támasztja a fejét.

Egy órába telik, míg az anya és a csecsemő állapota stabilizálódik, Hannah-nak pedig eszébe jut, hogy Ana biztos azóta is kint ül a parkolóban. Mikor kijön a kórházból, a lány még mindig a kormányon nyugtatja a fejét, vadul tágra nyílt szemekkel. A szülésznő beül az anyósülésre; minden erejére szüksége van ahhoz, hogy be tudja húzni maga után az ajtót, hogy a szél ne tépje le, és dobja el, akár valami kesztyűt. Az autó ide-oda hintázik, elered az eső. Jó ideig szótlanul ülnek a kopogásban, míg végül Hannah megtöri a csendet.

– Remek voltál, Ana.

Ana nagyokat pislog.

– Jól van a gyerek?

– Igen, minden rendben lesz. Hála neked. Te jól vagy?

– Igen, igen, igen. Mikor… mikor világra segítetted a gyereket az autóban, mikor először felsírt, nem is tudom, hogy írjam le… mintha be lettem volna lőve! Érted? Nem mintha drogoznék! De tudod! Vagy… tudod?

– Azt hiszem.

– Mindig ugyanilyen érzés?

– Nem mindig.

– Mert megszokja az ember?

A szülésznő mintha megkönnyebbülne, amikor válaszol:

– Mert nem mindig élik túl. Ki kell élvezni a boldog pillanatokat, mikor megkapjuk rá az esélyt.

A csönd ezután mélyen az ülésekbe nyomja őket.

– Haza kell mennem apához – suttogja Ana.

– Az anyukád is otthon van?

– Nem lakik velünk.

Olyan magától értetődően mondja, hogy a szülésznő nem tesz fel több kérdést. Nincs anya. Van egy nő, aki egyszer megszülte Anát, most máshol él, új élete van, de anya már nincs. Mikor Hannah óvatosan a lány arcára teszi az ujjait, utat enged a sokk, és a nő könnyeket érez a kezén.

– Becsszó, hogy rendben lesz a gyerek?

– Becsszó.

– Sajnálom, hogy pofán vágtam azt a hülye festőt. Sajnálom azt is, hogy túl gyorsan hajtottam. És én…

Hannah gyengéden csitítja.

– Ma éjjel megmentetted egy gyermek életét, Ana. Nem tagadom, nem kicsit vagy bolond. Vihar nélkül azt se engedném meg neked, hogy a nem létező szamaram vezesd. De nagyon, nagyon bátor vagy. Az a fajta, aki a tűz felé rohan. Higgy nekem, megismerem ezt a fajtát.

Ana bólintani próbál, mintha hinne neki. Az apja még mindig a foteljében alszik, mikor hazaér, a kezében még mindig ott az üveg, észre sem vette, hogy világvége van odakint. Ana elmosogat, ellenőrzi az elemeket a zseblámpákban, aztán lefekszik egy pokróc alá a kandalló elé, maga körül a kutyákkal. Az autóban felejtette a telefonját, ott cseng és cseng és cseng.

Másnap Ana senkinek sem meséli el, hogy miben volt része, még Mayának sem.

***

A kórházban fekszik egy nő egy ágyban. Senki nem mesélte el neki, milyen érzés valaki anyjának lenni. Micsoda szerencse! Most már így is, úgy is örökre félni fog.

– A Vidar nagyszerű név – suttogja.

– Fantasztikus! – szipogja az apa.

Minden rendben lesz. Ezt a nevet kapja egy fiú, aki az erdőben született két olyan város között, melyek gyűlölik egymást, egy vad éjszakán, életünk legborzasztóbb viharában. A szél gyermeke, akit egy vadász lánya mentett meg. Ha ez a fiú hokizni kezd, az egyik legeslegjobb mesénket indíthatja majd útjára.

Szükségünk lesz ilyen mesékre. Ezeknek köszönhető, hogy kibírjuk a temetéseket.

***

Hannah visszamegy a kórházba, be az öltözőbe, átöltözik, és a szekrénynek támasztja a homlokát. Engedélyez magának egy apró idegösszeomlást, csak egy picit, csak egy pillanatra. Hagyja, hogy átjárja a világosság és a sötétség, nem küzd ellene. Aztán bezár minden rácsot és ajtót magában, és kinyitja a szemét, hogy ne vigye haza ezeket az érzéseket. Senki nem bír ki egyszerre minden érzést egyfolytában. Csak pár kilométernyire van otthonról, de a parkoló felé menet belátja, hogy a minibusza Anáék kertjében maradt Björnstadban. Túlságosan is veszélyes gyalog hazaindulni a viharban, különösen ennyire kimerülten, ezért felhívja a férjét, és elhaló hangon mondja: „Minden rendben, szerelmem, de nincs itt az autóm, szóval megvárom itt, hogy a vihar…” De Johnny már le is tette a telefont, mind a négy alvó gyerekét átviszi a szomszédokhoz, és kölcsönkéri az autójukat, hogy elmehessen a feleségéért. Még egy természeti katasztrófa sem állíthatja meg Hannah idiótáját.

***

Mira egyedül ül az irodája íróasztalánál, és csak saját magát látja az ablaküvegben, kint koromfekete minden, az ég elnyelte a földet. Több százszor eszébe jut, hogy felhívja a lányát, de késő van, és Maya biztos valami buliban van a barátaival, Mira nem akarja nyugtalanítani. Legfőképp azt nem akarja, hogy Maya meghallja a hangján, ő maga mennyire fél. Mert eltévedt.

A vihar rosszabb lesz, mint amit a híradó jósolt, sokkal, de sokkal rosszabb. De Mira nem megy haza. Ezt kellene tennie, mégsem teszi.

A városok és a házasságok történetekből épülnek fel. Ahol az egyik véget ér, ott kezdődik egy másik.

10

Költöző madarak

Maya sokszor hallotta björnstadi élete során, hogy „krízishelyzetben derül ki, kik is vagyunk valójában”. A hokiváros imádja az ilyesfajta kijelentéseket. „A falnál állva tudod csak meg, hogy mire vagy igazán képes”, mondogatják, de bele sem gondolnak, hogy tulajdonképpen mit is jelent ez. A legtöbb ember úgysem tudja meg soha, mire lenne képes, fogalmuk sincs, vajon prédák-e, avagy ragadozók, sőt fel sem vetődik bennük ez a kérdés. Maya borzasztóan irigyli őket.

Kicsit fürgébben lépked, de nem kezd el futni, jól tudja, hogy akkor a mögötte levő férfi egy pillanat alatt beéri őt. Próbál időt nyerni, olyan közel kerülni a park bejáratához, amennyire csak lehet, és csak akkor rohanni. Hagyni, hogy az ellenfele alábecsülje.

Idióta.

Maya mindig figyelte, ahogy a költöző madarak felbukkantak a hedi és björnstadi erdő között, és kíváncsi volt, miért cselekednek így. „Azt értem, hogy miért mennek el, de azt már nem, hogy miért jönnek vissza”, mondta Anának, aki csak megvonta a vállát. „Elmennek a hokiszezonban, van eszük!” Ana mindig viccel ütötte el, ami fájt neki, de mikor Maya is elköltözött a konzervatórium miatt, a fülébe súgta: „Most te vagy a madár. Elrepülsz innen.” Maya azt kívánta, bárcsak tényleg ennyire egyszerű lenne a dolog.

Az első éjszakán, melyet az ország két sarkában töltöttek, egész napkeltéig beszélgettek telefonon. Maya próbálta színlelni az osztálytársai előtt, hogy ő normális, de a telefonban letette az álarcot. Beismerte Anának, hogy azon gondolkodik, nem pszichopata-e ő valójában, mivel meg sem bánta, hogy Kevin fejének nyomta a fegyvert. Ana felnyögött: „Atyaég, már jóval azelőtt pszichopata voltál!” Maya mosolygott. Mindig viccel végződött a dolog valamelyikük részéről, hogy ne kelljen túl mélyre ásniuk magukban. Maya gyűlölte magát, hogy ott volt abban a szobában Kevinnel, Ana gyűlölte magát, hogy nem volt ott. Maya megkegyelmezett Kevinnek az ösvényen, Ana viszont soha. „Minden állat a saját életéért küzd elsődlegesen, akkor vadászik, ha az adódik a természetéből, öl, ha muszáj”, magyarázta Ana, mire Maya némi gondolkodás után így válaszolt: „De az állatok nem állnak bosszút, csak mi, az emberek szoktunk egész éjszaka várakozni a sötétben, hogy bosszút álljunk.” Ana erre lemondóan legyintett, és elmesélte, mikor az anyja egyszer orron vágta az apja kölyökvadászkutyáját, amely hetekkel később kiosont, és lerángatta a kiteregetett fehér lepedőket a kerti szárítóról. „Bosszút állt”, vigyorgott Ana.

Később is hívták egymást, de egyre ritkábban, és egyre kevesebbszer emlegették az állatokat. Maya tényleg megpróbált elfelejteni mindent. Az új osztálytársai semmit sem tudtak róla, ezért úgy döntött, most valaki más lesz, valaki, akivel nem történt semmi. Majdnem sikerrel járt.

Idióta idióta.

„Sosem beszélsz magadról, már két éve ismerünk, de szinte semmit sem tudunk rólad!”, bukott ki az egyik osztálytársából nem is olyan régen, miközben együtt tanultak a könyvtárban. Maya meglepve látta, hogy minden asztal körül ülő egyetért. Nem vádaskodóan mondták, csak kíváncsian, fogalmuk sem volt, miféle ajtókon kopogtatnak. Elviccelte, azt felelte, valójában a maffia bérgyilkosa, aztán eltúlzott dialektusban kezdett el beszélni, mert tudta, hogy az mindig megnevetteti őket. Mit mondhatna? Hol kezdje? Az ő világuk túl kicsi volt ahhoz, hogy megértsék, még gyerekek voltak, minden buliban leitták magukat, nem féltek, hogy elveszíthetik az irányítást, soha semmi nem történt velük. Sosem utálták magukat annyira, hogy öngyilkosságot fontolgassanak csak azért, mert elmentek egy buliba tizenöt évesen, egy olyan városban, amely a történtek után azt kívánta, bár Maya sose létezett volna, mert aki nincs, azt nem lehet megerőszakolni. Sosem gondolkodtak azon, mi lett volna, ha nem megy a rendőrségre, ha nem szólt volna, ha engedte volna, hogy menjen tovább az élet anélkül, hogy felforgatta volna azt a szerettei számára. Sosem nyomták egy fegyver csövét egy homlokhoz, és sosem ébredtek megkönnyebbülten, mint ő, mert sokkal szívesebben álmodott arról, mit tett Kevinnel, semmint arról, mit tett Kevin ővele. Sosem gondoltak arra, hogy úgy kellene cselekedni, ahogy a város tanította őt. Lőni. Temetni. Hallgatni.

Pár hónappal ezelőtt egy fiú megkérdezte tőle az egyik buliban, hogyhogy soha nem iszik többet egy-két pohár bornál. Most erre mit mondjon? Hogy az olyan fiúk miatt, mint te? Mert mindenhol ott vagytok.

Majdnem sikerült más emberré válnia ebben a városban. Majdnem sikerült megváltoznia. Olyan jól sikerült, hogy egy este gondolkodás nélkül átvágott egy parkon a sötétben.

Idióta idióta idióta.

Gyorsít a lépésein a kavicsos ösvényen, a férfi mögötte szintúgy. Talán tévedett? Hátha csak képzelődött? Lelassít, erre a férfi majdnem megáll. Amikor Maya ismét elindul, már nem gondolkodik a másik szándékain, és akkor már késő. Keze a táskájában kutat, de az ujjai csúszósak, a telefon pedig kisiklik közülük a kavicsra. A férfi hamar beéri. Hallja a lélegzetvételét, és a következő pillanatban már érezni is véli az arcán.

Még van ideje, hogy dühös legyen saját magára, mindenre és mindenkire, de leginkább magára. Mert akkor már a kezében a kés. Azt kereste a táskájában, mikor a telefon kiesett, úgyis tudja, hogy már nem lenne ideje felhívni senkit, már csak a védekezés maradt. A penge vékony, nem is túl hosszú, még annyi az eszébe jut, hogy a férfi kezére céloz majd, nincs rajta a kesztyű, szóval ha ott megvágja, talán az okozott fájdalom elegendő időt ad neki egérutat nyerni és elfutni. Milyen kicsi keze van, gondolja Maya. Az utolsó gondolata pedig az, bár szorosabbra kötötte volna a cipőjét. Ennyire megváltozott: már nem köti meg rendesen a cipőjét, mikor kimegy a házból. Mintha a világ nem lenne tele férfiakkal.

A férfi mozdul. Maya lesújt.

Hallja a saját sikolyát: nem a félelemé, hanem a dühé. Két év. Majdnem sikerült teljesen más emberré válnia. De krízisben kiderül az igazság rólunk, és neki most eszébe jut Kevin lélegzetvétele, ahogy erősen lefogja, ahogy a saját szíve ver. És eszébe jut Kevin lihegése is, remegő ujjai, mikor meglátta a fegyvert, a vizelete szaga, mikor félelmében bepisilt. Ő is ott jár éjszakánként a futópályán, ahogy Maya is ott van a szobában, ahol megerőszakolta őt? Hazatért Kevin valaha az erdőből? Még mindig fél a sötétben? Őszintén reméli.

Az előtte álló férfi sikít, nyomorult kis nyávogás. Beleszúrta a kést? Atyaég, nagyon reméli.

Ramonától kapta a kést, Maya költözésének reggelén. „Tedd el a táskádba! Ott lent a nagyvárosban az emberek baromi érzékenyek, szóval a puska kizárva. De el ne mondd senkinek, mert esküszöm…”, mire Maya félreértette, és azonnal megígérte: „Ne félj, nem szólok apának!” Erre Ramona akkorát fújt, hogy a kocsma túloldalán kialudtak a gyertyák. „Az apádtól én ugyan nem félek! De az anyádtól… ha meghallja, hogy egy kést adtam neked, majd szedhetem is ki a seggemből. Szó szerint.”

Ramona nem szokott ölelkezni, ezért Maya végezte a dolog oroszlánrészét, de mégiscsak egy ölelés lett a vége. Maya már több ezerszer meg akart szabadulni a késtől, mégis ott maradt a táskájában. „Már nyilván mindenki megkérdezte tőled, miért lesz neked jó, ha elköltözöl”, mondta még Ramona. „Ezért nem is mondok mást, mint hogy jobb, ha tőlem tudod, hogy mindenki, aki elköltözik Björnstadból, azt képzeli, hogy ő valaki. És ez így helyes. Azt akarom, hogy te is valakinek tartsd magad, kislányom.”

– Várj! VÁRJ!

Maya először nem is fogja fel, hogy a férfi sikolt, a hang túl fiatal, túl vékony. Az illető hátraugrik, Maya pedig az utolsó pillanatban állítja meg a kést. A férfi egyik keze a levegőben, a másikban Maya mobilját tartja, és annyira remeg, hogy a telefon majdnem ismét a földre zuhan. Mayát elönti a szégyen, mikor rájön, hogy nem egy férfival van dolga, hanem egy kislánnyal, aki talán tizenhárom éves, ha van. Egy tökmag. Ömlő könnyekkel nézi Maya kését.

– Bocsánat! Bocsánat!!!

– Mi a franc?! – ordítja Maya, és pánikba esve csúsztatja vissza a kést a táskájába; most már ő is megállíthatatlanul remeg, a lány pedig dadog.

– Mehetek… mehetek veled? Elvették a telefonom, de nem adtam meg nekik a kódot, ezért megkergettek, aztán megláttalak téged, és azt gondoltam…

Maya csak ekkor veszi észre a többi lányt: hasonló korúak, kicsit odébb csoportosulnak a parkban. A szíve olyan hevesen ver, hogy eldugul a füle, és az egyetlen, amire gondolni tud, amit az anyja a költözésükkor mondott a kis Björnstad és a több millió lakosú Toronto között. „Björnstadban csak a ragadozóktól kell félni odakint éjszaka, egy nagyvárosban mindentől.” Az anyja tévedett, és ezt már biztos akkor is tudta; ugyanúgy hazudott magának és a lányának is. Mindenhol vannak ragadozók, csak mind másfajta.

– Itt… a telefonod – suttogja a kislány.

Maya látja a piros nyomokat a lány csuklóján, és tudja, hogy lehet olyanokat szerezni: az ember kitépi magát, küzd az életéért. Elveszi a telefont, a távolabb álló lányok látják, ahogy a kijelző megvilágítja az arcát, s talán azt hiszik, a rendőrséget hívja, mert sarkon fordulnak, és amilyen gyorsan megjelentek, olyan gyorsan távoznak is.

– Gyere! Siess! – húzza magával Maya a lányt a másik irányba.

Az szorosan mellette kocog, míg ki nem érnek a parkból.

– Hol… hol lehet ilyen kést szerezni? – kérdezi, mikor újra meg mer szólalni.

Maya kimerülten támaszkodik a térdére; azt kívánja, bárcsak itt lenne Ana, és kigúnyolná a kondícióját.

– Egy erdei boszorkánytól kaptam.

– Mi?!

– Hagyjuk. De nem kell neked kés.

– Miért nem?

– Mert csak akkor kell, ha készen állsz használni – suttogja Maya, és őszintén reméli, hogy a lányka sosem áll majd annyira készen erre, mint ő.

Átnyújtja neki a telefont azzal, hogy hívja fel a szüleit, ő pedig engedelmeskedik. Maya végighallgatja, ahogy elmagyarázza a történteket, újra és újra biztosítja őket, hogy jól van. Azt is látja, hogy próbálja leküzdeni a könnyeit – nem maga miatt, hanem a szülei miatt. A legtöbb ember nincs tudatában annak, hogy mikor ér véget a gyerekkora, de ez a lány pontosan tudni fogja: most.

Maya még emlékszik a kórházra az erőszak után, mikor a saját anyukája akarta kiirtani az egész várost, az apja pedig suttogva kérdezte, mit tehet, mire Maya annyit válaszolt: „Szeress!” Borzalmas, mikor a gyerekek rájönnek, hogy a szüleik nem tudják megvédeni őket mindentől. Azaz mi sem fogjuk tudni megvédeni a sajátjainkat. A világ bármelyik pillanatban legyőzhet minket.

A lány visszaadja a telefont, és azt mondja, az anyukája beszélni akar Mayával. Egy nő szipog a kagylóban.

– Köszönöm, ó, köszönöm, kedvesem, annyira boldog vagyok, hogy a lányomnak szerencséje volt, és rád talált! Megtanítottuk, hogy ha bármi történne, keressen egy felnőttet!

Mayát életében először nevezi valaki felnőttnek. A lány mellett marad, míg a szülei autója fel nem bukkan a sarkon. Aztán a lány egy pillanatra máshová néz, és mire visszafordul, Maya eltűnt. Eltűnt a városban, ahol senki sem tudja, ki vagy, de lehetsz bárki.

De ki akarsz lenni?

Néhány utcával arrébb Maya óvatosan leereszkedik egy jéghideg padra, és összeomlik. Úgy sír, hogy alig kap levegőt. Minden, amit az elmúlt hónapokban próbált elfelejteni, visszatért: a blúzáról leszakadt gomb hangja, ahogy pattan egyet a padlón, a poszterek Kevin szobájának falán, a fiú rá nehezülő testének súlya. A pánik pánik pánik. A szaga a bőrén utána, amit addig próbált ledörzsölni magáról, míg végül vérezni nem kezdett.

Azt mondják, a legrosszabb pillanatainkban dől el, kik a valódi barátaink, de leginkább magunkat leplezzük le. Maya előveszi a telefonját. Bármelyik osztálytársát felhívhatná, de mégis mit mondhatna? Az ő táskájukban nincsen kés. Nem értenék.

Mindenekelőtt az anyukáját szeretné felhívni, hogy hallja a hangját: „Jól vagy, kicsim?”, és arra visszasuttoghatná: „Nem, anya, nem vagyok nem vagyok nem vagyok.” Kiabálni akar a telefonba, hogy az anyja átautózzon az egész országon, hogy eljöjjön érte, mint olyan sokszor, mikor Anával az erdőben aludtak, ő pedig félni kezdett a sötétben. Maya rendszerint még be sem fejezte a mondandóját, és az anyja már az autóban ült; mindig ruhában aludt, ha nem voltak otthon a gyerekei. Ez az egyetlen, ami meggátolja Mayát a telefonálásban. Az anyja kétségtelenül azonnal elindult volna, de Mayát épp most nevezték felnőttnek. Ezért megpróbál ehhez mérten viselkedni.

Ezért felhívja az egyetlent, akire számíthat, akire mindig is számíthatott, mert vészhelyzetben ez a legfőbb kérdés: ki a te embered? Anát tárcsázza.

Nem veszi fel. Újra és újra és újra hívja, végül küld egy sms-t. „Vedd fel, szükségem van rád!!” Hogy fogja szégyellni magát ezért pár órával később. Hogy fogja magát utálni, mikor megtudja, mi történt mindeközben odahaza.

11

Zászlórudak

Otthon. Matteo sosem érezte magát otthon. Ez a város sosem akart tudni róla.

Az árokban guggol. Miután lerepült a bicikliről, a karjára esett, és most annyira fáj, hogy néhány másodpercig azt hiszi, elütötték. Nyögve tápászkodik fel, az autó már rég eltűnt a sötétben, Ana, aki vezette, és Hannah, aki mellette ült, észre se vették őt. A fák úgy nyikorognak a szélben, akár a porcelánnak koccanó fém. Csak egy pillanat egy egész életből, de talán Matteónak akkor és ott lesz elege a tehetetlenségből. A gyengeségből. Úgy dönt, hogy bosszút áll. Bárkin, bárhogy.