Aszlányi Károly

Haybodyt nem lehet agyonütni

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-465-9

ELSŐ RÉSZ

A gazdag város

„Sohasem bíztam az olyan emberben,

aki a szemembe mert nézni

és állta a tekintetemet, mert ez emonstráció,

amire tisztességes embernek nincsen szüksége.”
Haybody.

I. FEJEZET

1.

Silver Crack olyasféle város, mint Mödling Wien mellett. Csakhogy Silver Crack valamivel nagyobb és élénkebb és nem Wien, hanem New York mellett épült. Silver Cracknak magánházai, középületei, utcái, terei és lakói is vannak. Eredetileg adósságai is voltak, de már nincsenek, amióta Ronald Haybody, a halgyáros meghalt és a városra hagyta vagyonát. Ezzel a vagyonnal Silver Crack egyszeriben dúsgazdag város lett és tisztviselőin, terein, középületein egyszerre kivirágzott a jólét.

Egyik legszebb épülete a városháza. Nagy, fehér, húszablakos épület, melynek a főtérre néző frontját kilenc üzlet foglalja el. Ezek közt első helyen említendő Winshaw úr fűszer- és csemegekereskedése, Shampram úr divatáruüzlete és Abbgate úr kávéháza. Ennek a kávéháznak teraszán ült Charley Trift, egy New York-i detektív.

Trift nem azért ült az Abbgate-Café teraszán, mert dolga volt itt. Sőt. Egy hónapi jól megérdemelt szabadságát töltötte itt. A hely megválasztásánál az vezette, hogy kollégáitól kapott statisztikai kimutatások szerint Silver Cracket fenyegeti egész USA területén legkevésbé az a veszély, hogy bűnügyek történnek körülötte. Trift egész torkig volt a gyilkosságok, zsarolások, emberrablási bűnügyek azon áradatával, amelyben egy New York-i detektív egy életen át evickél. Magánember akart lenni, nem Charles King Trift felügyelő, hanem Charles Trift, semmi más.

Trift arcán csak nagy orra volt feltűnő és az a tény, hogy nagy orra ellenére is csinos volt. Fekete hajával különös ellentétben állt vizeskék szeme, amely ártatlanul és lágyan tudott a világba tekinteni, akkor is, amikor 1930-ban őrá hárult a feladat Jack Leggs Diamonddal közölni, miszerint a New York-i rendőrség nem teheti meg azt a szívességet neki, hogy a börtöneiben nyújt menedéket a gengsztervezérnek, saját bandájával szemben. Ugyanilyen kislányos ártatlansággal bámult maga elé, amikor egy sötét éjjel egymaga állt a Hudsonön egy motorcsónak orrában és töltetlen revolverrel a kezében kormányozta be a legénységet a rendőrök által megszállott dokkba. A motorcsónakban ülőknek nem volt mit veszteniök, Charley Triftnek volt, de nyert. Talán azzal hatott az emberekre, hogy olyan szelíd-aranyosan tudott nézni, hogy senki sem félt tőle. Trifttől mindenki utólag félt csak, amikor már késő volt. Trift keresztényi tekintete ellenállás helyett angyali álmodozásba ringatta a gonosztevőket. Senki sem tud New York-ban olyan szelíden nézni, mint ez az ember, aki a gengszter- és rendőrtársadalom közötti hallgatólagos kompromisszum ellenére több gazembert kínált meg hellyel a villamosszékben, mint az egész testület együttvéve.

Tévedés lenne azonban azt hinni, hogy szabadsága ideje alatt is ilyen kedvesen és bátorítóan nézett az emberekre. Silver Crack-i nyaralása alatt megengedte magának azt a luxust, hogy házsártos és szigorú legyen, főleg kényelmi kérdésekben. Trift harminchat éves volt és bár a szívós, régi jenki fajtából, az igazi amerikai dolgozók fajtájából való volt, mégis hamar öregedett. Tudta, észrevette magán, hogy öregszik és mosolygott saját szeszélyein és apró mérgelődésein, a kiszolgálást illetőleg. Ha szolgálatban volt, ilyesmit nem lehetett észrevenni rajta és ha egy megátalkodott gazfickó került eléje, kék szemei azonnal édes, jóságos kifejezést vettek fel. De ez a legrosszabb jel volt az áldozat számára. Trift felügyelő jóságos tekintete valójában könyörtelen szigort jelentett, szigorúsága azonban belső ellágyulást. De ezt csak civilben engedte meg magának.

2.

Két hete volt már civilben és nőtlen ember létére, élvezte az egyedüllétet és szabadságot. Már majdnem mindenkit név szerint ismert Silver Crackben, de senkiről sem tudott sokat, mert szándékosan nem nézett meg senkit a kelleténél jobban. Trift agya olyan volt, mint egy szorgalmas gépezet, a legcsekélyebb impresszió elindította. És Trift pihenni akart. Tudta, hogy Winshaw úrnak fűszer- és csemegekereskedése van az új városháza épületében, Shampram úrnak divatáruháza, Abbgate úrnak kávéháza és Lindell úrnak szállodája. Ebben a szállóban lakott Trift, mint egyszerű magánember, aki fel se tűnik a többi tizenegyezer lakos között. Senki sem tudta róla, hogy detektív. És a két hét alatt Trift felügyelő senkire sem nézett jóságos ragyogással – és ha meg is tette volna, senkinek sem juthatott volna eszébe, hogy ez nála a rosszat, a legrosszabbat jelenti.

Trift az Abbgate-Café teraszán ült, június 20-án délután négy órakor és rettentő mérges volt. Külön megmondta, hogy a whiskyjét ne öntsék előre bele a szódába és főleg ne kavarják a szódát. A pincér mégis megtette. Trift szigorúan, majdnem gyűlölettel nézett a pincérre és a pincér, a hosszú Samuel Morton Davies Smith, rosszul érezte magát Trift szemrehányó tekintetének súlya alatt, nem is sejtve persze, hogy ez nála jót, a legjobbat jelenti.

3.

Fülledt hőség borult a városra. Az eget felhők, feketésbarna felhők takarták. Az Abbgate-kávéház teraszán poros pálmák és hervadt virágok lihegtek egy csöpp esőért. Shampram úr kijött a divatáruüzletből, kitárta a tenyerét, hogy nem esik-e az eső, majd visszament. Emberek cammogtak az utcákból ki a térre és a térről vissza az utcákba. Az egész olyan vigasztalannak, céltalannak látszott. De Trift elhitette magával, hogy neki jót tesz és jólesik ez a nagy csönd, nyugalom, lassúság és fülledt béke. Szigorúan meredt a Bank Streetre, amely a főtérre torkollott, szigorúan és mérgesen bámult a poros kövezetre és mindenképpen megjátszotta a magánembert. Szivar lógott a szájából és a szivar lassan végigégett, de Trift még mindig a Bank Streetet bámulta, minden ok nélkül. A pincér Trift felügyelőt bámulta minden ok nélkül. Shampram úr újra kijött a boltból és a pincért bámulta minden ok nélkül, a tér közepén álló rendőr pedig Shampram urat. Ez volt ennek a városnak az élete.

4.

Nem győzzük elégszer ismételni, hogy Trift úr ebben az időben szigorúan, csaknem mérgesen bámult a Bank Streetre. Ez kimondhatatlanul fontos annak a rendkívül bonyolult történetnek a szempontjából, amely akkor délután négy órakor indult el útjára, a Bank Street elején.

Trift tehát a nagy, fülledt csöndben szinte lihegve lélegzett és szigorúan nézett a Bank Street felé. Arca azonban egész szokatlanul megenyhült egyszerre, olyan enyhe kifejezést öltött, amilyet kétheti szabadságideje alatt sohasem. Lassanként kék szemei vizes-jóságos biztató ragyogással teltek meg és ami még sohasem fordult elő vele: a szivar kiesett a szájából.

A Bank Street felől lassú, nagyon lassú tempóban egy taxi közeledett. Nyitott taxi volt és a sofőr egykedvűen vezette a kocsit, amelyben egyetlen hölgy ült. Ez a hölgy nem lehetett cseléd vagy alkalmazott. Ízlésesen, elegánsan öltözött, jól szituált, lenyűgözően kedves külsejű úrhölgy volt a taxi utasa, az egyetlen, ami meglepő, döbbenetes, érthetetlen, felháborító volt benne: az a tény, hogy egy XIV. Louis-korabeli női legyezőt dugott a füle mögé, mint a kereskedősegéd a ceruzát.

Trift felügyelőt, New Yorkból, soha, soha még így nem lepte meg semmi, mint ez a látvány. Szemeiből csak úgy sugárzott a jóindulat.