Linda Castillo

SÖTÉT SZÍV

Linda Castillo

SÖTÉT SZÍV

A mű eredeti címe

An Evil Heart

Text copyright © 2023 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

A borítót Анна Васильева fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 914 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet az olvasóimnak ajánlom. Köszönöm mindannyiuknak, hogy támogattak az évek során, melyek alatt tizennégy regényem jelent meg. Köszönöm az e-mailjeiket és a leveleiket, valamint a közösségi médiában közzétett észrevételeiket. Igen hálás vagyok, amiért eljönnek az író-olvasó találkozóimra (és végighallgatják a néha nem túl lenyűgöző előadásaimat). De mindenekelőtt köszönöm, hogy emlékeztetnek arra, mi is az, ami igazán számít. Valamennyiüknek nagyon hálás vagyok emiatt.

Legyen vége a galádok gazságának.

– Zsoltárok könyve 7,9

PROLÓGUS

A fák koronája fölött az ég fluoreszkáló narancssárga és élénk rózsaszín árnyalatokban pompázott, amikor Aden Karn kihozta a biciklijét a fészerből. Az uzsonnásdobozát a kormányra rögzített kosárba dobta, kitolta az útra a kerékpárját, átvetette a lábát az ülés felett, és elkerekezett. Általában húsz perc alatt ért el arra a helyre, ahol találkozott az Englischerekkel, akikkel együtt dolgozott. Most az egyszer korán érkezik, és ennek örült is. Az ősz szelíd léptekkel közeledett Ohiónak ezen a részén, pompás színekbe borítva az út menti juhar- és diófákat. Még egy hét, és a vidéki táj tűzvörös színekben fog tündökölni. A mammja szerint ezek Isten színei. Aden ma reggel ezzel teljes mértékben egyetértett.

Az izzadságtól átnedvesedett az inge, ahogy az aszfalton csikorgó gumikkal bekanyarodott a meredek partra épült régi pajta mellett. Az Englischerek, akikkel együtt dolgozott, jóindulatúan cukkolták a bicikli miatt, de Aden nem bánta. Nem hagyhatta a lovat és a bricskát egész nap kikötve, miközben a munkáját végezte.

Persze egyszer-kétszer megázott, de ezt a problémát könnyen megoldotta az uzsonnásdobozában lapuló viharkabát segítségével. Néhány Holmes megyei amish robogón járt, de Adent ez nem érdekelte. Tetszett neki a bicikli hangtalan suhanása, a fizikai erőkifejtés, a sebesség és a szabadság érzése. Valahogy közelebb gondolta magát a földhöz – és Istenhez –, amikor a nyeregben ült, és szinte magába itta azt a nagyszerű látványt, amellyel az Úr nagylelkűen megajándékozta a gyermekeit.

Aden komótosan pedálozott végig a város utcáin. Elhaladt a Mr. Yount legelőjén lévő békanyálas tó mellett, melynek felszínén kacsák úszkáltak: a szárnyukkal csapkodtak, és bele-belemártották a fejüket a vízbe, hogy a hínárból lakmározzanak. A hídon áthaladva egy juhnyájjal találkozott, amely a dúsan tenyésző réti csenkeszt legelte. Figyelte, hogy a bárányok milyen gyorsan fejlődnek a nyár folyamán. Kicsit arrébb elsuhant a takarmánykukorica-vetés mellett, melyet Mr. Dunlop hagyott kiszáradni. Aztán állva pedálozott keményen, hogy felhajtson a megyehatárt jelző út emelkedőjén. A lejtőn kissé túl gyorsan gurult le, élvezve a szellő cirógatását, majd enyhén bedőlt, amikor ráfordult a Hansbarger Roadra.

Annyira belemerült a gondolataiba, hogy észre sem vette azt az alakot az árokban, amíg el nem száguldott mellette. Ahogy a szeme sarkából megpillantotta, meglepetésében jó erőset fékezett, azon tűnődve, vajon nincs-e valami gondja az illetőnek. Kinyújtotta a lábát, és olyan hirtelen állt meg, hogy a hátsó kerék kicsúszott oldalra.

Miután mindkét lábával elérte a földet, megfordult, és hátranézett a válla fölött. Különös módon semmiféle járművet nem látott. Csak azt az árokban álló alakot, aki őt nézte.

– Minden rendben? – kiáltotta oda neki Aden.

Csak akkor vette észre a fegyvert. Először azt hitte, vadászpuska, és különösnek találta, mert nem volt szarvasidény. Aztán feltűnt neki a formája – az íjkar, a baloldalt lévő csiga és elöl a belépő kengyel –, és rájött, hogy egy nyílpuska. Nyugtalanul figyelte, ahogy a fegyver egyre feljebb emelkedik. Pillanatnyi hitetlenkedés fogta el, amint az alak feje előrebillent, a tekintete pedig a nézőkére irányult.

Bepánikolt, elengedte a kormányt, és felemelte a kezét.

– Hé, mit akarsz...

Ting!

Mintha egy láthatatlan ököl a mellkasára csapva kiszorította volna belőle a levegőt. Éles fájdalom nyilallt a testébe. Égő érzés hasított a hátába. A térde összecsuklott. A bicikli kitekeredett kormánnyal az aszfalthoz csapódott. Aden hitetlenkedve pillantott le, és akkor meglátta a testéből kiálló, rövid nyílvesszőt. Aztán vállal a földre zuhant. A halántéka a flaszterhez ütődött. A világ teljesen elcsendesült körülötte. Mozdulatlanul, döbbenten pislogva hevert, érezve az átforrósodott aszfaltot az arcán, miközben éles fájdalom hasított végig a testén a mellkasától le egészen a medencéjéig.

Megmozdította a lábát, és a hátára fordult, megpróbálva megérteni, hogy mi is történt. Ettől a mozdulattól metsző fájdalom szaladt végig a gerincén. Sötét foltok úszkáltak a látóterében. Felnyögött, és lepillantott a nyílvesszőre, majd rájött, hogy teljesen átfúródott a testén, és a hátán jött ki a vége.

Szentséges Isten a mennyekben...

A hólyagja elengedett. Érezte, amint a meleg vizelet elárasztja a combját, és átitatja a nadrágját. Túl nagy volt a fájdalma és a rettegése ahhoz, hogy úrrá tudjon lenni rajta. A tudat, hogy súlyosan megsebesült, teljesen letaglózta. Elöntötte a pánik. Kinyitotta a száját, hogy megpróbáljon beszívni egy kis levegőt. Szörnyű hörgés tört elő a torkából.

Kavicson csikorgó léptek zajára lett figyelmes. Felpillantott, és beszélni próbált. Felemelte a kezét, és széttárta az ujjait.

– Segítség!

Üres tekintetű, gonosz szándéktól sötétlő szemek meredtek rá hidegen, mint az acél. Egy merev arc. Kesztyűbe bújtatott kezek közeledtek Adenhez. Az ismeretlen férfi közömbösen végezte kellemetlen, de szükségszerű feladatát. Mindkét kezével megragadta a fiú vállát.

– Ne... – nyöszörögte Aden.

A fájdalom elektromos áramként cikázott végig rajta, ahogy a nyílvesszőt egyre mélyebbre tolták a testében. Majd egy újabb szörnyű nyilallás, amikor hasra fordították. Bugyborgó hörgés tört ki a torkán. Minden lélegzetvétel kész gyötrelem volt.

A fájdalomtól szinte szétrobbant a teste, amikor a nyílvesszőt kirángatták belőle. A végtagjai összerándultak. Sötét foltok jelentek meg a szeme előtt, ellopva előle a napfényt. Az éjszaka mázsás súllyal nehezedett rá. Aden újra a vállán érezte a támadója ujjait, amelyek karomként mélyedtek a húsába, és a hátára fordították.

Ott feküdt magatehetetlenül és rémülten, szaggatott lélegzetét és szíve fájdalmas lüktetését figyelve. Homályosan észlelte, hogy a nyílpuskát a földre tették. Ekkor egy csizma orrát vette észre, amint a kengyelbe akasztják. Hallotta az íj hangját, amint kifeszítik. Aztán a húrra helyezték a nyílvesszőt.

Kérlek, ne tedd...

A nyílpuskát leeresztették. Egy érzelemmentes tekintet fúródott az övébe.

– Nem bírom elviselni, amit művelsz – mondta neki az orvlövész.

Aden tudta, hogy mi következik, de még felfogni is képtelen volt a rá váró borzalmat. Minden izomsejtjét átjárta a rémület. Mozdulni próbált, hogy elszaladjon vagy elmásszon onnan, érezte, hogy a lába megmoccan, aztán erőtlenül visszahull a földre. Felemelte a kezét, és megragadta a támadója bokáját a nadrág szövetén keresztül.

– Ne... – könyörgött.

A nyíl fejét egy gyötrően szelíd mozdulattal a szájába helyezték. Az éles hegy megsebezte az ajkát, majd átfúródott a fogai között. Az acél odakoccant a fogzománchoz. A vér sós íze szétterjedt a szájában. A nyíl a nyelvét lenyomva végighaladt a szájüregén, és egyre mélyebbre és mélyebbre hatolt. Öklendezni kezdett. Rémülettel vegyes hitetlenkedés kerítette hatalmába.

Beszélni próbált, de a torkába fúltak a szavak.

Egy csizmát érzett a vállán, amint leszorítja. A támadó ujja már a ravaszon volt. Aztán a nyíl elvágta Aden nyelőcsövét. A szája megtelt vérrel. Köhögve fuldokolt, a torka görcsbe rándult. A kezével kétségbeesetten rángatta, csavargatta a támadója nadrágszárát.

Kérlek, ne...

Ting!

Az égre pillantott, de már nem látta a napot.

1. FEJEZET

Mammnak mindig volt egy mondása az élet apró kellemetlenségeiről.

Vann es shmatza, hayva da shmatz un bayda es dutt naett letsht zu lang. Ha valami fáj, öleld magadhoz a fájdalmat, és imádkozz, hogy ne tartson túl sokáig. Ma reggel mamm szavai visszhangoznak az elmém előszobájában, és ez hosszú idő óta most először fordul velem elő. Hiányzik.

A húgom emeleti hálószobájában vagyok, és egy régi, ruhapróbához használatos fadobogón állok. A rendőregyenruhám az ágy lábánál van kiterítve, tőle nem messze hever a bakancsom a padlón. Az övem a szolgálati revolveremmel a szürke-fehér, jegygyűrűmintás paplanon fekszik, és egyáltalán nem illik oda.

– Katie, az isten szerelmére, ne mocorogj! – szúr le Sarah. – Maradj nyugton, amíg befejezem a gombostűzést, nehogy megszúrjalak!

– Bocsi! – motyogom.

Nem is emlékszem rá, mikor volt rajtam utoljára rendes női ruha. Ennek a darabnak viszont különös története van. A húgom viselte tizenegy évvel ezelőtt az esküvőjén. Akárcsak mamm az ő esküvőjén. A nagyanyánk varrta. Így amikor a húgom megkért, hogy menjek át, és próbáljam fel, hogy jó lesz-e a saját esküvőmre, nem volt ellene semmi kifogásom. De most, hogy itt vagyok, rájöttem, hogy talán nem volt túl jó ötlet.

Tizennyolc éve nem vagyok amish. Már az is képmutatásnak tűnik, hogy felvegyek egy egyszerű ruhát – amelyet gombok és patentok helyett gombostűk fognak össze –, és hozzá egy halsduchot. Mintha valami olyasmi akarnék lenni, ami nem vagyok, hogy a kedvében járjak egy közösségnek, amely nem akarja, hogy a kedvében járjanak.

Persze a húgom nem így látja. Ő hagyományápoló, pacifista és optimista egy személyben. És ami még rosszabb: tud bánni a tűvel és a cérnával, és a vonakodásom ellenére át tudja alakítani ezt a ruhát, mindenki örömére.

– Ez a ruha a családunk történetének egy darabja, Katie – mondja. – Mamm örült volna neki, ha viseled, még akkor is, ha nem vagy amish.

– A koromat figyelembe véve, nyilván már annak is örült volna, ha egyáltalán férjhez tud adni.

A húgom szája mosolyra rándul.

– Igen, persze, annak is.

Lepillantok a ruha elejére, végigsimítok a kissé ráncos anyagon, és megpróbálok nem felsóhajtani. Égszínkék blúz szoknyával, amely egy kicsit bő, és lábszárközépig ér.

– Nem gondolod, hogy egy kicsit hosszú? – kérdezem.

– Megkurtíthatom a szegélyét – ajánlja. – Elég könnyen megoldható.

– A pruszlik sem áll valami jól rajtam.

A mindig diplomatikus Sarah egy gombostűt csúsztat az ajkai közé, felemeli a szegélyt, és feltűzi.

– Kicsit a derekát is beveszem. Húzd le a válladról!

A valóságban persze nem a szegély vagy a pruszlik jelenti a problémát. Vagy húsz percig kerülgetjük a forró kását. Végül Sarah mégiscsak rátér a tárgyra:

– Nem gond, ha nem tetszik a ruha – mormogja. – Varrhatok neked egy másikat, ha szeretnéd. Vagy vásárolhatsz magadnak egy újat.

– Nem is annyira a ruhával van baj – mondom neki.

A fejét kissé oldalra hajtva a szemembe néz.

– Hát akkor mivel?

Mély levegőt veszek, és belevágok.

– Az a gond, hogy a ruha amish. Én pedig nem vagyok az. Ezen nincs mit szépíteni.

A húgom leengedi a kezét, rám pillant az olvasószemüvegén keresztül, és felsóhajt. Már vagy százszor nézett így rám azóta, hogy visszatértem Painters Millbe. Minden alkalommal, amikor keserűséget vagy csalódást okoztam neki – ami elég gyakran megtörtént.

– Anabaptista vagy, és ez az, ami számít – mondja egy határozott bólintással, és a figyelmét újra a ruhának szenteli. – Esetleg elhagyhatjuk a halsduchot.

Arra a háromszög alakú mellkendőféleségre utal, amit az amish nők a fejükön hordanak, és hátul egy biztosítótűvel fognak össze. Ha ezt a fontos, szimbolikus jelentéssel bíró amish ruhadarabot viselném, azt a többiek esetleg nem tartanák őszintének.

– Az sokat segítene – próbálok diplomatikusan válaszolni, és lepillantok a ruha elejére. – Esetleg tehetnénk rá egy selyemövet.

Nem kommentálja, csak hümmög, majd kivesz a szájából egy gombostűt, és a ruhába tűzi.

– Láttam rózsával díszített öveket az Englischerek esküvői ruháin. És mennonitákon is.

A megérkezésem óta először remegteti meg valamiféle lelkesedés a mellkasomat. Talán végül mégiscsak jó lesz ez a ruha.

– Szívesen viselnék egy rózsákkal díszített övet.

A húgom bólint, és bár nem mosolyog, de látom, hogy kezd megbarátkozni a gondolattal.

– Eldöntötted már, milyen fejfedőt fogsz viselni?

– Egy sima fátyolra gondoltam.

A szemembe néz, és a homlokát ráncolja. Az amish nők nem viselnek fátylat. Csak fejfedőt vagy kappot.

– Mint a mennoniták. – Tisztázom vele, hogy a csipkefátyol kicsi lesz és kerek, csupán huszonöt-harminc centi hosszú, és majd hátul fedi be a fejemet.

– Jó kompromisszum lehet – mondja egy pillanatnyi hallgatás után. – Nem amish, hanem...

– Anabaptista – fejezem be a mondatot.

Egymásra mosolygunk a testvéri szolidaritás e ritka percében, és valami melegség járja át a lelkemet. Ez már haladás, gondolom.

Sarah és én közel álltunk egymáshoz gyerekkorunkban. Együtt dolgoztunk és játszottunk; átvészeltük a felnőtté válás viharait. Mellettem állt, amikor tizennégy éves koromban egy erőszakos cselekedet megváltoztatta az életemet. Azon a nyáron, amikor egy szomszéd fiú egyedül talált a házban, és ezzel a feje tetejére állt minden. A kapcsolatunk utána már nem volt ugyanaz. Nem miatta, hanem miattam. A történtek miatt – és amiatt, amit ezzel kapcsolatban tettem. Eltávolodtunk egymástól, és a köztünk tátongó szakadék még jobban elmélyült, amikor négy évvel később elhagytam a nyájat. Olyan messzire menekültem a családomtól és az amish gyökereimtől, amennyire csak tudtam. Columbusban tanultam, majd a valószínűtlennek tűnő rendőri karriert választottam. Bár mindent megtettem annak érdekében, hogy megtagadjam mindazt, ami valaha kedves volt nekem, nem voltam képes kiszakítani a gyökereimet, és megtagadni a szeretetet a családomtól. Mintegy tizenkét évvel később, amikor mamm itt hagyott minket, visszatértem Painters Millbe, nem lázadó és suta amish lányként, hanem felnőtt nőként, akinek felajánlották a rendőrfőnöki állást. Megkerestem mindkét testvéremet, és a kezdeti buktatók után megpróbáltuk újraéleszteni a kapcsolatunkat.

Ez a folyamat ugyan még nem fejeződött be, de már így is hosszú utat tettünk meg. Újraismerkedésünk közben néha együtt nevettünk, de még többször sírtunk. A ma reggeli ruhapróba nagy előrelépést jelent egy újfajta közelség felé, ami még nem egészen meghitt, de azért mindenképpen reményre ad okot.

Sarah egy gombostűt tűz a derekamnál összefogott szövetbe.

– Ha ez vigasztal, kedvelem a vőlegényedet, Katie. És William is – teszi hozzá a férjére utalva. – És ez nem kis dolog.

– Egyébként Tomasettinek hívják – vigyorgok rá. – És én is nagyon kedvelem.

Felkuncog, és megrázza a fejét.

A pillanatot a mobilom csörgése töri meg. Sarah felemeli az ujját.

– Várj! Csak még egyet hadd tűzzek be!

Miután az utolsó gombostűt is beszúrja a szegélybe, a húgom azt mondja:

– Ezzel megvolnánk, mehetsz!

Lesimítom a ruhát, aztán lelépek arról az apró dobogóról, a telefonom után nyúlok, és beleszólok:

– Burkholder.

– Főnök... – Lois az, a délelőtti műszakos diszpécser. – Épp most érkezett be egy hívás egy autóstól a Hansbarger Roadról. Azt mondja, egy HT van az úttest közepén. – A zsaruk ezt a rövidítést használják a „holttestre”, arra az esetre, ha valaki esetleg lehallgatná a rendőrségi rádiót.

– Ki a BF? – kérdezem, ismét egy rövidítést használva a bejelentő félre.

– Julie Falknor, helybéli lakos. Vonalban van. Még a helyszínen tartózkodik, és torkaszakadtából sikoltozik. Azt mondja, rengeteg vér van az úton, ráadásul a gyerekei is vele vannak.

Lois már azelőtt is a kapitányságon dolgozott, hogy rendőrfőnök lettem. Nagy tapasztalattal rendelkezik, és általában megőrzi a hidegvérét a meleg helyzetekben. Ma reggel viszont kissé hadar, a szavai szinte összefolynak.

– Küldjön oda egy mentőt! – mondom, azzal lehúzom a vállamról a ruhát, és a földre ejtem. Aztán lerántom az egyenruhámat az ágyról. – Ki van most szolgálatban? – kérdezem a diszpécsertől.

– Glock már úton van – feleli Lois Rupert „Glock” Maddoxra utalva, aki az egyik legtapasztaltabb nyomozóm. Ha valaki, akkor ő biztosan tudja kezelni a helyzetet.

– Countyt is küldje a helyszínre! – A Hansbarger Road egy nyugodt útszakasz pár kilométerre Painters Milltől; az én embereim járőröznek a területen. Ennek ellenére, a helyzettől és a rendelkezésünkre álló munkaerőtől függően, néha átfedés van az én hatásköröm és a seriffé között.

– Mondd meg a BF-nek, hogy maradjon a helyszínen! – utasítom a diszpécsert. – Máris odamegyek.

Lekapom a nadrágomat az ágyról, belebújok, aztán kinyújtom a kezemet az övemért, és felcsatolom. Miközben felkapom a bakancsomat, összenézek a húgommal.

– Azt hiszem, el kell halasztanunk a kávézást.

– Persze, nem gond. – Aztán a fejét ingatva megkérdi: – Valami baj van?

– Valószínűleg közlekedési baleset történt. – Nem tudom, hogy tényleg így van-e, de mivel fogalmam sincs, mire fogok bukkanni, inkább kicsit homályosan fogalmazok. – Kösz, hogy elviseltél az összes mocorgásommal együtt.

– Minden okod megvolt rá – feleli vigyorogva. – Lefogadom, hogy a vőlegényed is biztos majd kiugrik a bőréből.

– Szó szerint és átvitt értelemben is.

Mosolyogva odahajolok hozzá, hogy gyorsan megöleljem, elveszem a szolgálati fegyveremet az ágyról, és irány a kijárat.

A Hansbarger Road egy gyér forgalmú mellékút, amely egy legelő és egy kukoricatábla között halad, mielőtt továbbkanyarogna északnak Millersburg irányába. Ráfordulok, az Explorer zötykölődik az egyenetlen aszfalton és a kátyúkon, miközben az apró kavicsok a futóműnek csapódnak. Előrébb megpillantom Glock járőrkocsijának a villogóit. Egy ezüstszürke terepjáró parkol az orrával az út menti árok felé nézve, a vezetőoldali ajtó tárva-nyitva áll. A mentőautó még nem érkezett meg. És a seriff sem.

Felkapcsolom az autótetőn lévő rendőrségi villogót, leparkolok Glock járműve mögött, és kiszállás közben beleszólok a vállamon lévő mikrofonba:

– Tíz-húsz-három. – Így tudatom a diszpécserrel, hogy kiértem a helyszínre.

Miközben közeledem a helyszínhez, több dolgot is megfigyelek: Glock a terepjáró és járőrkocsi között áll, és ír valamit a jegyzetfüzetébe; tőle pár méterre egy személy fekszik a földön – nyilván az áldozat –; tőle nem messze egy kicsavarodott kormányú bicikli hever; a fűben egy ujjatlan ruhát viselő nő áll, a kezével a térdére támaszkodva; a terepjáró ablakán keresztül a hátsó ülésen gyerekek alakját vélem felfedezni.

– Mi történt? – kérdem Glocktól, és hosszú léptekkel megindulok felé.

Az áldozat felé fordulva azt mondja:

– Az érkezésemkor már halott volt. – Aztán a hüvelykujjával a nő felé bökve hozzáteszi: – Azt mondja, így talált rá. Talán cserbenhagyásos gázolás. De nem biztos, hogy az.

Van valami a hangjában, ami elgondolkodtat. Meglehet, hogy Glock kisvárosi zsaru, de az esze úgy vág, mint egy veterán gyilkossági nyomozónak.

– Ellenőrizte az áldozatot? – kérdezem tőle.

– Csak annyira, hogy tudjam: meghalt.

Összenézek vele, bólintok, majd továbbmegyek, és már a holttestet fürkészem. Egy felnőtt férfi, a hátán fekszik, a feje oldalra fordulva; a szája nyitva; alatta hatalmas vértócsa az aszfalton. Belső sérülései vannak, állapítom meg. Sötét nadrágot visel hózentrógerral. A munkásinge elején is hatalmas vérfoltok éktelenkednek. Egy nyári szalmakalap karimája lóg ki a teste alól. Rögtön feltűnik, hogy amish.

– Látott valamit? – kérdezem a nőre utalva.

– Nem.

Odaérek az áldozathoz. Valami kellemetlen érzés szorítja el a gyomromat, amikor közelről rápillantok. Az arcán az az árulkodó kékes-szürkés árnyalat. Az egyik szeme nyitva van, és üresen mered a semmibe. Még nem opálos. A másik szeme félig lehunyva. A véres nyelve kilóg a szájából.

Néhány másodpercig a részletekbe merülve próbálom kitalálni, hogy mi történhetett. A hullától mintegy hat méterre egy régimódi uzsonnásdoboz hever a földön, mellette egy zsírpapírba csomagolt szendvics. Minden látszat arra utal, hogy egy jármű ütötte el. A sofőr nyilvánvalóan elmenekült a helyszínről anélkül, hogy segítséget nyújtott volna, vagy kihívta volna a rendőrséget.

Visszakényszerítem a tekintetem a holttestre. A szájánál összegyűlt tányér nagyságú vértócsára. Az inge elején látható vérfolt kissé alacsonyan van ahhoz, hogy az orrából vagy a szájából folyó vérből származhatna. Itt valami nem stimmel.

Glockra pillantok.

– Van valamilyen hasi sérülése?

Közelebb lép, és összevonja a szemöldökét.

– Itt van egy lyuk a szövetben – állapítja meg halkan.

Bizsergést érzek a tarkómon, és azon kapom magam, hogy a száz méterre lévő erdőt pásztázom. Glock egykori tengerészgyalogos, aki már kétszer megjárta Afganisztánt. Mindketten részesültünk mentőskiképzésben is. Az arckifejezéséből ítélve ő is ugyanazt a bizsergést érezhette, mint én.

Aztán a terepjáró vezetőjére sandítok; még mindig a térdére támaszkodik, és sugárban a földre hány. Valahol láttam már a városban: valamelyik élelmiszerboltban, kávézóban vagy a benzinkútnál.

Glockra pillantok.

– Beszélt már vele?

– Csak a legfontosabbakat kérdeztem meg tőle. Julie Falknornak hívják. Azt mondja, hogy éppen iskolába vitte a gyerekeit, és már késésben voltak. Az áldozat már a földön feküdt. Azt állítja, kis híján áthajtott rajta. Totál fel van dúlva, így nem tudtam sokat kiszedni belőle.

Zsaruként nem bölcs dolog következtetésekbe bocsátkozni egy esetleges bűntett színhelyén, mivel tucatnyi szcenárió lehetséges. A helyzet sosem úgy áll, ahogy első látásra tűnik. Bizarr balesetek gyakrabban történnek, mintsem gondolnánk.

A vállamon lévő mikrofonon keresztül odaszólok a diszpécsernek:

– Tíz-hét-kilenc – mondom, halottkémet kérve a helyszínre.

A mezőt és az erdőt fürkészve újra végigkúszik az a kellemetlen érzés a tarkómon. Glockra pillantok.

– Az a lyuk a szövetben – mondom. – Lőtt seb lehet?

– Én is épp erre gondoltam – feleli. – Világos, hogy nem úgy néz ki, mint amit egy gázolás okozhatott.

A legkevésbé sem akarom megkockáztatni, hogy beszennyezzük a bizonyítékokat; mindemellett ha lövöldözés történt, és a lövöldöző személy még szökésben van, nem várhatom meg a halottkém vagy a helyszínelőcsapat megérkezését.

– Nézzük meg! – javaslom, és az övemen lévő tasakból előhúzok egy pár latexkesztyűt. Glock ugyanígy tesz.

Egymás mellett haladva odalépkedünk az áldozathoz. Az enyhe szellő ellenére is érzem a vér szagát. A halál bűze semmihez sem fogható. Az áldozat a hátán fekszik, a feje erősen ki van tekeredve; a jobb lába kissé kificamodva, térdben behajlítva; mindkét karja a feje fölé emelve.

Letérdelek, és érzem a fokozódó undor ismerős érzését, ami mindig elfog az erőszakos halál látványakor. A férfi fiatal volt: a tizenéves kora végén vagy a húszas évei elején járhatott. A szájában összegyűlt vörös-fekete vér láttán újra azon tűnődöm, vajon nincsenek-e belső sérülései.

– Törött elülső fog. – Glock hunyorogva biccent. – Felszakadt ajkak.

– Mit gondol, valami elfajult veszekedés lehetett? – kérdezem.

– Szájsérüléseket a kerékpárról való leesés is okozhat – véli a kollégám.

– De attól biztos nem keletkezik lyuk az ingén.

Az áldozatnak nincs szakálla, ami arra enged következtetnem, hogy nőtlen volt. Az agyam leghátsó zugában a családjára, a szüleire gondolok, amitől még inkább összeszorul a gyomrom.

Kesztyűs kézzel kihúzom az áldozat ingét a nadrág korcából, és feltűröm, hogy láthatóvá váljon a hasa. A sötét szőrrel borított fehér bőrén vékony vérfolt virít ott, ahol a szövet a bőrhöz ért. Egy pár centivel a köldök fölött húzódó, különös formájú seb ragadja meg a figyelmemet.

– Megsebesült – hallom a saját hangom. – Furcsa formájú seb.

– Kés okozhatta? – tűnődik Glock hangosan.

– Talán. – Bár ez csak feltételezés. Amit jelen állás szerint biztosan tudhatok, az az, hogy nem egy cserbenhagyásos gázolásról van szó. Visszahúzom az áldozat ingét.

A rendőrök egyik legsürgetőbb feladata egy halálos baleset vagy bűncselekmény után az áldozat azonosítása, hogy értesíteni lehessen a legközelebbi hozzátartozókat. Általában megvárom a halottkémet, de mivel már itt vagyok, úgy döntök, hogy ellenőrzöm.

– Keressük meg a személyijét!

Kissé elmozdulok, és a férfi nadrágja elülső zsebébe nyúlok. Egy összecsukható zsebkést találok benne, és néhány érmét. A másik zsebben pedig egy zsebkendőt.

Glock szemébe nézek.

– Segítsen kissé megfordítani, hogy átnézhessem a farzsebeit is!

– Jó.

A lehető legnagyobb óvatossággal megfordítjuk az áldozatot, épp csak annyira, hogy átkutathassam a zsebeit. Kihúzok egy ütött-kopott bőr pénztárcát, és a műanyag lap alatt felfedezem az igazolványát.

Egy fotó nélküli igazolvány, amit Ohio állam gépjárműhivatala bocsátott ki. Az effajta dokumentumokat azoknak az amishoknak adják, akik vallási okokból nem fényképeztetik le magukat.

– Aden Karn. – Lassan ejtem ki a nevet, mely ismerősen cseng a fejemben. – Huszonegy éves.

– Az ördögbe, egy fiatal srác. – Glock a fejét csóválva egy pillantást vet rám. – Ismeri? Vagy esetleg a családját?

– Ismerem a szüleit. – Felállok. Megrendültséget érzek, szinte a semmiből, és csak reménykedem, hogy nem látszik rajtam. – Nem ismerem őket annyira, de tinédzserkoromban dolgoztam náluk.

– A srác otthon lakott?

Lenézek az igazolványra, és megcsóválom a fejem.

– A Karn család a városban él, pár háztömbnyire a boltjuktól. Az igazolványa szerint ez a fiatalember innen néhány kilométerre lakott.

Szükségem van pár pillanatra, hogy összeszedjem magam – a mezőt pásztázom és a fákon károgó varjúrajokat. Magamon érzem Glock tekintetét. Amióta rendőrfőnök vagyok, szinte nap mint nap együtt dolgozunk. A szó hagyományos értelmében nem vagyunk barátok, de még a barátságnál is mélyebb kapocs van közöttünk; egyfajta affinitás, szinte testvéri kötelék. Bár nem beszélünk róla, de mégis ott van, és ebben a pillanatban hálás vagyok, mert már maga Glock jelenléte is csökkenti a vállamra nehezedő terhet.

Óvatosan eltávolodunk az áldozattól, és megpróbáljuk követni a korábbi lábnyomainkat.

– Hívja ki County seriffet és néhány helyettesét! – mondom Glocknak, miközben lehúzom a kesztyűmet. – Körbe kell kerítenünk szalaggal a területet, és le kell zárnunk az utat.

– Máris intézkedem.

A távolból szirénák vijjogása hallatszik. A terepjáróra pillantok, és látom, hogy a gyerekek mocorognak hátul. Nagyon kicsiknek tűnnek. Valószínűleg egyre nyűgösebbek lesznek. Rálátnak a hullára, de nem fedhetem be, mert az a tetthely beszennyezésének a kockázatával járna.

– Mindjárt beszélek a szemtanúval – mondom.

Megérintve a kalapja karimáját, Glock elindul a járőrkocsija felé.

Én pedig odamegyek a nőhöz. Már felegyenesedett, de az arca falfehér.

– Asszonyom! – szólítom meg. – Jól van?

– Úristen – mondja reszkető hangon. – Elnézést, de teljesen kikészültem. Szegény fickó! Meghalt?

– Attól tartok, igen – felelem.

Úgy saccolom, a nő a harmincas évei közepén járhat. A domborodó hasából ítélve terhes lehet. Barna haját lófarokba fogta össze. Nincs rajta smink. Rózsaszín pulóvert visel, jóganadrágot és tangapapucsot.

– Elmesélné, hogy mi történt? – kérdem.

A szemével a hullára sandít, majd rám. Újra könnyek csillognak a szempilláin.

– Iskolába vittem a gyerekeket, mint minden reggel. Azért jöttem erre, mert olyan szép a táj. A gyerekek imádják a tóban úszkáló kacsákat. Nevet is adtak nekik. – A kezében lévő zsebkendővel letörli a könnyeket az arcáról. – Jöttünk az úton, és a hétéves kislányom vette észre. Azt mondja: „Nézd, anyu, az a bácsi elesett a biciklivel.” Hála istennek, mert majdnem áthajtottam rajta. – Borzongva fújja ki a levegőt. – Éppen időben fékeztem, leparkoltam... és akkor megláttam... azt a rengeteg vért.

Ismét kezd úrrá lenni rajta az idegesség, úgyhogy tovább unszolom:

– Látott valaki mást is a környéken? Más gépjárművet vagy bricskát?

– Nem – rázza meg a fejét. – Szinte senki sem jár ezen az úton. Épp ezért szoktam erre jönni, mert nincs forgalom.

Elnézek mellette, mert látom, hogy egy mentő parkol az Explorerem mögé a Holmes megyei seriffhivatal terepjárójával együtt. Még tíz percig faggatom a nőt, ugyanazokat a kérdéseket téve fel különböző módon, hátha így többet megtudok tőle, de az elbeszélése fikarcnyit se változik, és nem tud újabb részletekkel szolgálni.

Az övemen lévő táskából előhúzok egy névjegykártyát a privát mobilszámommal, és átnyújtom neki.

– Ha esetleg bármi más eszébe jutna, akármilyen jelentéktelennek tűnő részlet, kérem, hívjon fel!

– Így lesz – biztosít róla.

Amikor odaérek, a holttest mellett két mentős és a seriffhelyettes áll. Ez utóbbival párszor már találkoztam az évek során. Egy nagyarcú újonc, de alapjában véve elég megbízható zsaru. Tavaly nyáron együtt önkénteskedtünk, hogy adományt gyűjtsünk a helyi könyvtár számára. Az egész délutánt azzal töltöttük, hogy kolbászt és hamburgert sütöttünk a gyerekeknek.

– Üdvözlöm, Burkholder rendőrfőnök! – mondja.

– Üdv, Matt! – Kezet rázunk. Észlelem, hogy mögöttem a nő elhajt a kocsijával, Glock pedig felénk tart.

– Ennek a fickónak már kampec – állapítja meg a seriffhelyettes. – Mi az ördög történt? Cserbenhagyásos gázolás? Miért veszített ennyi vért?

– Még nem vagyunk biztosak benne, de azt hiszem, lelőtték – mondom. – Vagy leszúrták.

– A kurva életbe! – A seriffhelyettes Glock felé sandít, mintha nem bízna az én feltételezésemben.

Glock fapofával visszabámul rá.

– Megtenné, hogy lezárja az útkereszteződést? – kérdezem a seriffhelyettestől. Senki sem hajthat be vagy ki, kivéve a halottkémet és a bűnüldöző szerveket.

– Ööö... persze. – Kissé ingerültnek tűnik, amiért egy zöldfülűnek való feladattal bíztam meg, de azért öles léptekkel megindul a terepjárója felé.

Glock cinkos mosolyt villant rám.

– Nincs sok ház errefelé, de azt hiszem, minden itt lakót ki kell kérdeznünk. Hívja fel Picklest, ő majd segít ebben – mondom az egyetlen részmunkaidős nyomozómra, Roland „Pickles” Shumakerre utalva. – Keressék fel az összes farmot! Állítsanak le minden járművet és gyalogost, meg a mezőn dolgozó munkásokat, hátha láttak vagy hallottak valamit. Jegyezzék fel a nevüket és az elérhetőségeiket!

– Meglesz – feleli Glock, azzal elindul a járőrkocsija felé.

Előveszem a mobilomat, és anélkül, hogy túl közel mennék az áldozathoz, különböző szögekből tucatnyi fotót lövök róla. Rázoomolok az inge elején lévő vérfoltra, főleg a szöveten tátongó lyukra, aztán körbejárom a hullát. Észreveszek néhány részletet, ami korábban nem tűnt fel. A bőr munkakesztyűk kikandikálnak a tipikus amish nadrág hátsó zsebéből, amiből arra következtetek, hogy a férfi épp dolgozni mehetett. A teste alatt összegyűrődött a szalmakalapja.

Miközben ezeket a részleteket megfigyelem, sorjázni kezdenek bennem a kérdések. Vajon véletlenszerűen választották ki az áldozatot, vagy direkt ő volt a célpont? Miközben a biciklijén munkába ment, valaki melléhajtott és lelőtte? Esetleg megállt mellette egy jármű, és valami vitára került sor? Vagy egy bizarr baleset lehetett? Az egyetlen dolog, amit jelen pillanatban tudok, az az, hogy a bűntettet elkövető személy veszélyt jelent a közösségre nézve, és az a feladatom, hogy elkapjam, mielőtt másokban is kárt tenne.

2. FEJEZET

A halottkém megérkezésére várva dokumentálom a bűnügyi helyszín minden részletét. Mindent lefotózok, ami az áldozattól mintegy tizenöt méteren belül van: a kerékpárt, az uzsonnásdobozt, a kalapot, a keréknyomokat a kavicsos útpadkán – sőt még az árokban heverő sörösüvegeket és papírhulladékokat is. Megkönnyebbülés fog el, amikor látom a halottkém Escalade-jét megállni a biztonsági szalagnál.

Coblentz dokit azóta ismerem, hogy rendőrfőnök lettem. Painters Mill egyik ikonikus alakja: egyike a város öt orvosának, és kitűnő hírnévnek örvend. Kiterjedt praxissal rendelkező gyermekorvos, és nagy egyéniség. A kis páciensei – akárcsak a szüleik – valósággal imádják. Törzsvendége a LaDonna étteremnek, és rendszeres szereplője a kistermelők hétvégi vásárának, ahol felállított egy standot, és főzőleckéket tart. A feleségével együtt rengeteg társadalmi tevékenységet végeznek; nagylelkű adományokat adtak a könyvtárnak és az állatmenhelynek. A halottkémi munkája ellenére ő az egyik legoptimistább ember, akivel valaha is találkoztam.

– ’Napot, rendőrfőnök! – Az orvosi táskáját felemelve átbújik a rendőrségi kordon alatt, és megindul felém.

– Örülök, hogy látom, doktor!

– Megmentett attól, hogy felfaljam azt a nagy tányér palacsintát, amit épp megrendeltem magamnak. – Megpaskolja domborodó pocakját, és hozzáteszi: – Hálás lennék, ha erről nem szólna a feleségemnek.

– Lakatot teszek a számra.

A testes férfi az immár védjegyévé vált khaki színű, kigombolt nyakú ingét viseli – az említett gombok lejjebb erősen feszülnek hordó méretű pocakján. Öltözékét az általam látott nyakkendők egyik legrondábbikja egészíti ki.

Odaér hozzám, és kezet rázunk.

– Cserbenhagyásos gázolás? – érdeklődik.

Még be sem fejezte a kérdést, és látom, hogy a szemével már az áldozatot fürkészi: megfigyeli a részleteket, a hulla helyzetét, a vér mennyiségét. Elmondom neki azt a keveset, amit tudok.

– Egy különös seb van a hasán. Arra tippelnék, hogy kés vagy golyó okozhatta, de nagyon furcsa a formája.

A doki szemöldöke a magasba szökik. Nem a meglepetéstől, inkább a kíváncsiságtól. Mindketten elég régóta vagyunk a szakmában ahhoz, hogy a kiszámíthatatlanra is számítsunk.

– Nos, lássuk csak, mit közöl velünk az áldozat!

Leteszi az orvosi táskáját, kinyitja, és két védőöltözéket vesz elő. Bár egy szabadtéri helyszínen vagyunk, amely ki van téve a természeti elemeknek, a protokoll szerint amennyire csak lehet, meg kell védeni a bizonyítékokat a beszennyeződéstől. Átnyújtja az egyszer használatos védőruhát, a haj- és cipővédőket, és egy pár új latexkesztyűt. Mindezt egy perc alatt magunkra öltjük. Aztán a doki újra felveszi az orvosi táskáját, és odamegyünk az áldozathoz.

– Nagy mennyiségű vér folyt ki a szájából – mondja.

Megemlítem neki azt a törött fogat, amit Glock vett észre.

– Belső sérülései lehetnek?

– Valószínűleg. Egy ütéstől származó trauma. Esetleg esés közben megharaphatta a nyelvét. Talán az egyik törött borda átszúrhatta a tüdőt, vagy valami ilyesmi.

Odaértünk a halott férfihoz. A doki leteszi a táskáját, és letérdel.

– Ugye azt tudja, hogy amit most mondani fogok, az még nem a hivatalos szakértői vélemény? – Szigorú pillantást vet rám a szemüvege fölött. – Bármit is állítok ebben a stádiumban, csak azért teszem, hogy elősegítsem a nyomozást abban az esetben, ha történetesen fennáll az idegenkezűség gyanúja. Azt fogom elmondani, amit a külső vizsgálat alapján látok, a legjobb tudásom szerint. A végső értékelésre a boncolás után kerül sor.

– Értem.

Figyelmét újra az áldozatra fordítja. Kesztyűs kézzel felemeli az ing szegélyét, és felhúzza. A korábban észlelt seb most teljes egészében a szemem elé tárul. Amikor közelebb hajolunk, az apró részletek is feltűnnek. A sérülés nem kerek, mint egy golyó okozta seb, hanem kereszt formájú: két darab kétcentis vonal, amelyek a középpontjukban keresztezik egymást. Az átmérője pedig körülbelül akkora, mint egy negyeddollárosnak.

– Van valami elképzelése, hogy mi okozhatta? – kérdem halkan.

A doki hunyorogva még közelebb hajol.

– Valamilyen hegyes tárgy szúródhatott a szövetekbe.

A sebre meredve megpróbálok elképzelni egy olyan közúti balesetet, amely ilyesmit okozhatott. Egy kisteherautó platójából kilógó T-oszlop? Az áldozat olyan gyorsan pedálozott, hogy belefutott valamibe, és felnyársalta magát? Aztán a sofőr bepánikolt, és elmenekült a helyszínről?

A törött fogra és a felhasadt ajakra pillantok.

– Talán dulakodott vagy verekedett valakivel, és leszúrták?

A doki elhúzza a száját, majd higgadtan a szemembe néz.

– Az orvosi paxisom alatt eddig egyetlenegyszer találkoztam ehhez hasonló sérüléssel. Egy vadászbaleset volt, nyolc-kilenc évvel ezelőtt. Egy fiatalember lábon lőtte magát egy nyílpuskával. – A seb felé bök a fejével. – A sérülése pont úgy nézett ki, mint ez itt.

Megdöbbenve bámulok rá, és libabőrös lesz a karom. Lepillantok a halott férfira, és számos sötét gondolat cikázik át a fejemen.

– Tehát nyíllal ölték meg?

– Igen, egyfajta rövid nyílvesszővel – mondja a doki. – Úgy tűnik, hogy egy széles fejű nyílvessző volt, amelyre négy pengét szereltek. – A sebre mutatva folytatja – Ezek borotvaélesek, és borzasztóan roncsolják a szöveteket.

– Lehetséges, hogy baleset volt? – kérdezem.

– Feltételezésem szerint igen – mondja, és megvonja a vállát, de az arckifejezése szkeptikus. – Esetleg odakint valaki a célba lövést gyakorolta. Fogalmam sincs, milyen hatótávolsága van egy nyílpuskának.

Sosem volt dolgom efféle fegyverrel, még csak nem is láttam számszeríjat, de ismerek olyan vadászokat, amishokat is beleértve, akik viszont rendszeresen használják. Egy hihetetlenül erős, pontos, rendkívül halálos fegyver, és meglehetősen könnyen kezelhető. Alig tudom elhinni, hogy valakit ilyesmivel gyilkoljanak meg.

Körülnézek.

– Tehát ha ezt az embert nyílpuskával lőtték le, akkor hol van a nyílvessző?

– Nem vagyok fegyverszakértő, Kate, de azt véletlenül tudom, hogy egy hatékony nyílpuskából kilőtt nyílvessző óriási sebességgel képes áthatolni a testen, és utána még tovább repül.

Bár melegen süt a nap, mégis hideg fut végig a lapockáim között és a hátamon. Óvatosan előhúzom a mobilomat, és négy közeli fotót lövök a sebről, miközben az elmémben csak úgy kavarognak az imént hallottak.

– Doki – mondom, lassan ejtve a szavakat –, ha a nyílvessző átfúródott a testen, akkor nyilván van valahol egy kimeneti sérülés is, nem?

A halottkém bólint.

– De igen.

– Ellenőrizhetnénk?

– Óvatosan próbáljuk megfordítani! Én majd a vállánál fogva tartom, maga pedig ragadja meg a csípőjét! Miután oldalra fordítottuk, majd felemelem az inge szélét, és gyorsan megnézzük.

Kesztyűbe bújtatott kezét az elhunyt vállára helyezve a doki odabiccent nekem. Kellemetlen érzés vibrál a gyomromban, amikor a kezemet az áldozat csípőjére teszem. Ahogy megérintem, még melegnek érzem a testét, és ez eszembe juttatja, hogy kis idővel ezelőtt ez a fiú még élt: tele volt álmokkal, reményekkel, és szerető emberek vették körül. A doktor jeladására megfordítjuk. Az ing nedves, cuppanó hanggal válik el az aszfalttól. Coblentz doki az egyik kezét az áldozat vállán tartja, a másikkal pedig felhúzza az inge szélét.

Valóban, egy valamivel kisebb, ugyancsak kereszt formájú seb látszik a gerinctől egy kicsit balra.

– Ez lehet a kimeneteli sérülés – véli a doki.

– Tehát ha a nyílvessző áthaladt a testen – gondolkozom hangosan –, akkor még valahol itt kell lennie a környéken.

– Igen, ez logikus feltételezésnek tűnik.

Akkor ez lenne az első fontos tárgyi bizonyítékunk.

Rádión odaszólok a diszpécsernek:

– Hívja fel Skidet az otthoni számán! – utasítom, a második műszakban lévő nyomozómra utalva. – Mondja meg neki, hogy a Hansbarger Roadon van rá szükségünk!

– Vettem.

Körülnézek, és látom, hogy a seriffhelyettes terelőkúpokkal zárja le az utat.

– Várjon egy percet, doki! – mondom, azzal odasietek a férfihoz.

– Matt!

– Igen, rendőrfőnök.

– Dr. Coblentz úgy véli, az áldozatot nyílpuskával ölhették meg.

– A francba!

– Majd a boncolás fogja megerősíteni, de láthatóak a behatolási és a kimeneteli sérülések, tehát a nyílvessző áthaladt a testén.

A serifhelyettes bólint.

– Akarja, hogy körülnézzek, hátha rábukkanok valamire?

A biciklire pillantva próbálom megállapítani, hogy az áldozat milyen irányba tarthatott.

– Nehéz megmondani, melyik irányba haladhatott, de jó ötlet lenne az erdőnél, az út keleti oldalán kezdeni a keresést.

– Máris megyek.

– Egy másik nyomozóm már úton van, hogy segítsen.

– Értem.

Megköszönöm neki, és visszasétálok az áldozat mellé, majd megkérdezem az orvostól:

– Van valami elképzelése arról, hogy mióta lehet halott?

– Nem régóta. Még nem jelentek meg rajta a hullafoltok, és a hullamerevség sem tapasztalható. Mindkét jelenség körülbelül két órával a halál beállta után lép fel.

– Szóval épp hogy csak megtörtént – mormogom.

A doki a tányér méretű vértócsát tanulmányozza. Óvatosan felhúzza a hulla egyik szemhéját, és felsóhajt:

– A legjobb becslésem szerint egy-két órája lehetett, Kate. Persze ez több tényezőtől is függ, úgyhogy ne vedd készpénznek! Majd a testhőmérséklet megmérése után többet tudok mondani.

Felállok, és tisztán érzem azt a tompa lüktetést a gyomromban. Lepillantok az áldozatra. Megfigyelem a test helyzetét, a kerékpárját, az uzsonnásdobozát, a szájából kiszivárgott vér mennyiségét. Akkor veszem észre azt a negyeddolláros méretű vérfoltot az aszfalton a tarkója alatt.

– Doktor úr! – mondom, és kérdőn az apró vértócsára mutatok. – A feje hátsó részén is van sérülés?

A doki közelebb hajol az áldozathoz, és kissé elfordítja a fejét. És valóban: egy vértől maszatos hajcsomó válik láthatóvá. A doki az ujjaival elválasztja a hajat, felfedve a fejbőrt.

– Zúzott sebnek tűnik.

– Talán esés közben történhetett? – Még be se fejezem a mondatot, amikor rájövök, hogy ebben az esetben nem ezen a helyen sérült volna meg.

– Szúrt sebnek tűnik – mondja.

Elképedve bámulok rá. Az agyam leghátsó zugában motoszkál egy gondolat: eszembe jut egy öngyilkossági ügy, amiben évekkel ezelőtt nyomoztam. Egy férfi a szájába vette a pisztolya csövét, és meghúzta a ravaszt. Visszagondoltam a sebre és a lövedék szögére, de legfőképpen a kimeneti sebre.

– Nem lehetséges, hogy van még egy sérülés... a száj belsejében? – kérdezem a dokitól. – Az megmagyarázná az erős vérzést.

Dr. Coblentz elhúzza a száját, mintha tudná, hová akarok kilyukadni, aztán újra lenéz az áldozatra.

– Kate, ha ezt a férfit nyílpuskával ölték meg, ahogy gyanítjuk, akkor bizton állíthatom, hogy nem önkezével tett kárt magában.

– De még ha valami bizarr baleset is lett volna, valakinek tartania kellett a nyílpuskát.

– Úgy tűnik, egy rejtéllyel állunk szemben. – A doki a sarkára ül, és kissé értetlenkedő arckifejezéssel hozzáteszi: – Ezekre a kérdésekre csak azután tudok választ adni, hogy megvizsgáltam a munkaasztalomon.

– Be kell zacskóznunk a kezét – mondom.

– Máris.

Amíg a doki dolgozik, körülnézek, és szemügyre veszem a helyszínen folyó munkálatokat. Megérkezik a másik seriffhelyettes is, és egy rudat ver be a földbe, hogy körbekeríthessék a területet. Skidet az erdőben látom egy másik kisegítővel, amint szemlátomást a nyílvessző után kutatnak. Végigpásztázom a mezőt és a tavacskát, amelynek vízén egy kacsacsalád csapdos a szárnyaival. A kerítés mentén néhány fa bólogat. Olyan békés, idilli útszakasz. Ki választotta ki ezt a helyet arra, hogy nyílpuskával rálőjön – talán kétszer is – egy amish fiatalemberre? Valaki, aki még arra is képes volt, hogy esetleg kihúzza a nyilat, és magával vigye.

Előveszem a mobilomat, és felívom a telefonközpontost.

Lois az első csengésre felveszi.

– Helló, főnök, van valami hír a HT-vel kapcsolatban?

– Szeretném ha átfuttatná az Aden Karn nevet a központi bűnüldözési adatbázison – mondom, aztán kibetűzöm mind a vezeték-, mind a keresztnevet. – Ellenőrizzük, hogy nincs-e ellene elfogatóparancs, és hogy nem voltak-e zűrös ügyei. – Azzal beolvasom a címet az igazolványából. – Tudja meg, ki az ingatlan tulajdonosa, és hogy más is lakik-e ott.

– Rendben.

Bontom a vonalat, visszateszem a mobilomat az övemen lévő tokba, és a dokira pillantok.

– Tudja már, hogy mikor fogja elvégezni a boncolást? – kérdezem.

– Holnap. – A doki ráérősen feltápászkodik, és rám szegezi a tekintetét. – Ön fogja értesíteni a családot?

– Igen.

Egy hosszú pillanatig farkasszemet néztünk. Néma kommunikáció zajlik közöttünk, ami kellemetlen, ugyanakkor erőt is ad. Rájövök, hogy a doki a helyembe képzeli magát. Végül is orvos. Gyermekorvos. És vannak olyan helyzetek, amikor a világ összes orvosi szakértelme sem elegendő. Néha vele is előfordul, hogy szívtépő híreket kell közölnie a szülőkkel. Tudja, hogy az ezzel a kötelezettséggel járó fájdalom semmi ahhoz a gyötrelemhez képest, amit a sors ezeknek a családoknak kiosztott.

Egy pillanat múlva a doki odalép hozzám, a vállamra teszi a kezét, és megszorítja.

– Amint megtudok valamit, felhívom.