Az eredeti mű címe:

Sebastián Fest – Alexandre Juillard:

NI REY NI D10S

Lionel Messi

Sudamericana, Buenos Aires, 2013

Fordította: Mokány Lajos

Copyright © Sebastián Fest y Alexandre Juillard

Copyright © 2013, Random House Mondadori S. A.

Hungarian translation © Mokány Lajos, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Tipográfia, tördelés: Malum Stúdió

Borítóterv: Szabó Vince

Borítófotó forrása: © JOSEP LAGO / AFP / Europress

Elektronikus kiadás v.1.0.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-237-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Mindazoknak az újságíróknak, akik akarnak dolgozni, de nem tudnak

TARTALOM

1. fejezet

A meglepetés

2. fejezet

A sokk

3. fejezet

Egy korszak vége?

4. fejezet

A szupercsapat

5. fejezet

Az elismerés

6. fejezet

Rossz közérzet

7. fejezet

A születés

8. fejezet

A kezelés

9. fejezet

A száműzetés

10. fejezet

Az aláírás

11. fejezet

A boldogság

12. fejezet

A teste

13. fejezet

A milliók

14. fejezet

A hírnév

15. fejezet

A versengés

16. fejezet

A párharc

17. fejezet

A klán

18. fejezet

A brazil

19. fejezet

Az argentin

20. fejezet

Az összehasonlíthatatlanok

21. fejezet

A holnap

22. fejezet

A zavaros dolgok

23. fejezet

A csapás

24. fejezet

Az elfelejtettek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

1. fejezet

A meglepetés

LIONEL ANDRÉS MESSI úgy mosolygott, ahogy akkor szokott, amikor váratlanul valami szégyen éri: enyhén lehajtott fejjel, hunyorgó szemekkel, arcán mély gödröcskékkel, az ajkába harapva, kezével pedig tagadóan intve. Szorosan a háta mögé tett karokkal, már-már megadóan ácsorgott az apró ember a hatalmas Camp Nou kezdőkörében, mintegy beismerve, hogy ezen a forró augusztusi napon a jelen lévő két rosarino közül a másik az ügyesebb – vagy legalábbis bátrabb – a hatalmas barcelonai szurkolótábor jelenlétében. A földije ugyanis olyat tett éppen, amit Messi addig a pillanatig gondosan elkerült, hiába töltötte a fél életét ezen a mediterrán vidéken.

…Gerardo „Tata” Martino ugyanis katalánul szólt a publikumhoz, nagy nyilvánosság előtt – ezt pedig a második legnépesebb spanyolországi nagyváros különleges mikrokozmoszában mindig nagyra értékelik.

Messit szeretik Barcelonában. Amikor nyilvánosságra hoztak egy közvélemény-kutatást, amely szerint a Barça szurkolói körében két százalék ellenszenvvel viseltetik iránta, általános volt a megdöbbenés a városban. Egy tévériporter egy teljes napot szánt arra, hogy legalább egy embert találjon az említett két százalékból – nem járt sikerrel. Utálni Messit? De hát az Isten szerelmére, neki köszönhető, hogy a klub történetének legfényesebb időszakát éli. Persze, azt senki ne várja el, hogy katalánul beszéljen a nyilvánosság előtt. Csak egyszer próbálta meg, de akkor teljesen részeg volt.

Martino katalán repertoárja egyébként elég szerény volt – „Bona nit” (jó estét) y „moltes graciès a tots” (nagyon köszönöm mindenkinek) –, de pontosan és az alkalomhoz illően fogalmazott. Volt is miért igyekeznie, hiszen egy olyan klub szurkolóihoz szólt, amelyiknél sokan bizalmatlanul tekintettek az új edzőre. Azért is, mert nem ismerték, de nagy részben mégis inkább azért, mert „máshonnan jött”. És bármilyen furán hangzik, főként azért, mert argentin. Enrique Vila Matas spanyol író pontos és elegáns magyarázattal szolgált az El País napilapban publikált cikkében: „Emlékszem, egy nap ördögi kérdést intéztek hozzá (ugyanis bármit válaszol, mindenképpen magára haragítja Messit), amire azt felelte, hogy „Nehéz kérdést könnyű feltenni”. Megragadt bennem Tata Martino válasza, napokkal később véletlenül fedeztem fel, hogy szó szerinti idézet egy W. H. Auden-versből. Aztán egy időre elutaztam, és hazajövet pont elkaptam egy élő sajtókonferenciát Tatával, és ahogy néztem, egyre jobban elszörnyedtem, mert az egész sokkal inkább tűnt célba lövésnek, mint érdeklődő kérdések sorozatának. Nem hittem a fülemnek. Rosszindulatúan félbeszakított válaszok egy feszült kihallgatás során, mintha Martinónak valami bűncselekménnyel kapcsolatosan kellett volna vallomást tennie. De hát mi történhetett, amikor egyébként minden azt mutatta, hogy Tata bölcs intelligenciával megáldott edzőként dolgozik e különleges futballkörnyezetben? A sajtótájékoztatókon aztán Tata fürkésző tekintetén egyre szörnyülködőbb vonások rajzolódtak ki, köszönhetően egyes újságírók vulgáris stílusának. Az említett sajtótájékoztató után egyébként azt hallottam, hogy állítólag a TV3 befolyásos sportszerkesztősége szerint Tata azon gondolkozik, hogy az idény végén elhagyja a Barcelonát, igaz, ezt az állítást mind a Barcelona, mind maga az edző tagadta. Aztán miután túlléptem az első meglepetésen, próbáltam összerakni a képet – az ostoba gúnyolódások Tata pisztáciaszínű pólóján, a csipkelődő megjegyzések a cseréi kapcsán meg a Barça állítólagos identitásvesztése miatt… és ezek hirtelen mind értelmet nyertek számomra Martino egyik nagyon találó kijelentésében, hogy mennyire rosszul jönnek ki egyesek azokkal a szakemberekkel, akik nem Katalóniából vagy Hollandiából származnak.

Azt hiszem, hogy ő az a fajta ember, aki nemcsak magától vár el őszinteséget és jó modort, hanem másoktól is ezt reméli és mindig meglepődik, sőt elszomorodik, amikor durván bánnak vele vagy csalódást okoznak neki. És abban is biztos vagyok, hogy vannak a környezetében olyanok, akik emlékeztetik arra, hogy tudnia kellett volna, hova jön, hogy jeleket kellett volna adnia, amik mutatják, hogy beilleszkedett, olyanná vált, aki „egy közülük”, aki meghajolt a helyi sajátosságok, szokások előtt.

Amikor Martino Barcelonába érkezett, bizony mérhetetlenül távol állt a sajátos spanyol–katalán realitástól. Ugyanakkor fontosabbnak mutatkozik ennél az a tény, hogy érkezésével azon a 2013. augusztus 2-i napon az argentin futballnak egyedülálló dicsőségben volt része: a világ legjobb csapatának legnagyobb csillagát és edzőjét is ők adták. Az igaz, hogy 30 évvel korábban César Luis Menotti annak a Barcelonának volt a trénere, amelynek nagy alakja szintén egy argentin, Diego Maradona volt. De itt ki is fogytunk a hasonlóságokból. Maradona nem villogott a Barçában, ahogy Menotti sem ért el fontos sikereket a csapattal. Azokban a nyolcvanas években, amelyekben Spanyolország eufórikus hangulatban élte meg az első demokratikus éveit s annak az újdonságát, hogy szociáldemokrata kormánya van, a Barcelona még egy kisebbségi érzésekkel küzdő csapat volt. Nem voltak Bajnokok Ligája-trófeák a vitrinjeikben, létezésük egyetlen értelme már évtizedek óta az áldozat szerepében való tetszelgés volt. Ami ugye totálisan összehasonlíthatatlan mind a 2013-as Barcelona sikerességével és vonzerejével, mind a jelenlegi társadalmi-politikai környezettel, amelyben a spanyolok a hatalmas gazdasági krízisben elmerülve mélységesen megvetik vezető rétegük jó részét.

A 2014-es világbajnokság felé vezető út célegyenesében Messi már négy egymást követő éve a földkerekség legjobb játékosa volt, jó kilátásokkal arra, hogy a sérüléséből felépülve még jó néhány esztendeig az legyen. Egy minden határon átívelő szupersztár. Korábban évtizedeken át, ha bárhol a világon szóba került Argentína, az embereknek rögtön Maradona jutott az eszükbe. Mára a moszkvai taxisofőrök, sidney-i pincérek, kaliforniai deszkások vagy akár a brazil tengerpartokon a labdát rúgó gyermekek számára is változott a képlet: Argentína? Messi! És mindenki széles mosollyal az arcán ejti ki a Barcelona és az argentin válogatott 10-esének nevét. Pont úgy, ahogy Martino és Messi mosolyogtak, ahogy a szurkolók ünnepeltek azon a forró, szenvedélyes és boldog nyári estén, amely rendkívüli módon különbözött egy mindössze 17 nappal korábbi nagyon kemény estétől.

2013. július 17-én, szerdán hajnali fél kettőkor a Camp Nou sötét parkolójában Rosell a volánja mögött ülve megadta magát. A Barcelona akkori elnökét megrázta, amit hallott és lehangoltan tekintett a jövőbe: Tito Vilanova, csapata edzője éppen akkor jelentette be, hogy ettől a pillanattól fogva a rák ellen folytatott küzdelme az élete egyetlen prioritása. Az emberi dráma tagadhatatlan volt, és az szintén, hogy három hét alatt kellett topedzőt találni, olyat, aki a spanyol bajnokság kezdetére a csapat mellett állhat. Mindazonáltal Rosell nem gondolkodott túl sokat: ha a sikerének kovácsa egy argentin, akkor a megoldás abban rejlik, hogy hozni kell még egy argentint.

Horacio Cartes neve a Barcelona szurkolói számára tökéletesen ismeretlen, azonban 2013 júliusában, amikor is nevezett úriember éppen azzal volt elfoglalva, hogy Paraguay elnöki székével ismerkedjen, arra is tudott egy kis időt szakítani, hogy egy kis segítséget nyújtson a Barcelonának.

„Presidente, szeretnék beszélni Tatával. Kérem, adja meg nekem a telefonszámát” – Rosell állítja, hogy szó szerint ezt mondta Cartesnek, amikor felhívta. Az ismeretség egy régi üzleti tranzakcióból eredeztethető. 2001-ben, amikor Rosell a Nike dél-amerikai igazgatója volt, végül beadta a derekát Cartes szűnni nem akaró telefonos meghívásának és ellátogatott hozzá Asunciónba. Paraguay jövendőbeli elnöke nem kevesebbet akart, mint hogy a Nike öltöztesse szerény képességű csapatát, a Libertadót. És nem félt kockáztatni sem, hogy meggyőzze tárgyalópartnerét: „Ha két év alatt nem nyerünk semmit, kifizetem neked a nekünk adott ruházati cikkeket az utolsó darabig.” Rosell nem tudott nemet mondani. A Libertad három év alatt sorozatban öt különböző címet nyert, és 2013-ban még mindig az egyetlen paraguayi csapat volt, amelyiket a Nike öltöztetett.

A 2001-es Libertad és a Barcelona közötti kapcsolatot Martino jelenti, aki számára 2013-ban érkezett el a nagy pillanat.

Háta mögött a Camp Nou morajló, a nyár végi boldogságtól és a csapattal való első találkozástól megrészegített tömege. Előtte egy szupersztárokból álló csapat, tele Európa- és világbajnokokkal. Messivel és már Neymarral is. A Martino elé táruló kép nem keveseket elbizonytalanított volna. A legtöbb földi halandó átadta volna magát néhány pillanatra az élvezetnek ezen az estén, amikor a Gamper-kupa nyitómeccsén a Barcelona darabokra szedte a Santost, 8-0-s győzelmet aratva. De nem Martino. Az első dolog, amit közvetlenül a mérkőzés kezdetekor tett, az volt, hogy az egyik lábával rálépett az oldalvonalra, majd előhúzott egy papírcetlit és a pálya fölé tartotta, hogy azt a nyár esti könnyű szellő meglengesse. De csak miután keresztet vetett, lábával az oldalvonalat tapodva. A futball munka, edzés, tervezés és tehetség dolga, de azért ott vannak a rítusok, egy csipetnyi babona is…

Sötétkék nadrág és égszínkék dzseki volt rajta: Martino az öltözékével rögtön megválaszolta a szurkolók és a csapatot követő újságírók egy részének kimondatlan kérdését. „Nem mackóruhában jött!” – mormogták sokan a lelátókon. Ha arra gondolunk, hogy Josep Guardiola négy éve alatt az edzői pad egy divatbemutató kifutójává változott, akkor beláthatjuk, hogy nem apró tényezőről van itt szó.

Ezen a meccsen Martino megmutatta, hogy ahogy beszél, úgy cselekszik: napokkal előtte kijelentette, hogy vissza kell szerezni a csapat játékintenzitását. És – túl azon, hogy a Santos gyengén játszott – a Barça „magas nyomású” játékstílusa valóban csodálatosan működött. És persze Messi volt az, aki a Newell’s és a paraguayi válogatott volt edzőjének új klubjában megadta a kezdeti lökést. A hetedik percben labdát szerzett a tizenhatos bal oldalán, gól, máris 1-0. Ez volt az első a Messi-gólok hosszú sorában, és ugye mi mással tudná segíteni földijét, mint sok-sok góllal? Mindketten Rosarióból származnak, de ellentétben azzal, amit mindenki gondolna, a Barça 10-ese nem fejtett ki semmilyen lobbitevékenységet annak érdekében, hogy a Newell’s volt edzője a Barçához kerüljön. Ezt maga Martino is megerősítette még Rosarióban, az indulása előtt közvetlenül hozzá intézett kérdésre válaszul. Nyilván ez nem jelenti azt, hogy Messi nem örült volna érkezésének… persze, hogy örült.

Mindeközben a Fútbol Club Barcelona „környezetében” sokaknál kiverte a biztosítékot Martino szerződtetése. Féltették a klub identitását, a „Barça-gént”, a „Barça-DNS-t”, amit azzal láttak volna biztosítottnak, ha a játékosok és a technikai személyzet nagy része „hazai”. Vége szakadt a holland (Johan Cruyff, Louis van Gaal, Frank Rijkaard) és a spanyol–katalán (Josep Guardiola, Tito Vilanova) éra és egy új, ismeretlen korszak kezdődött el. A Barcelona köreiben többfajta félelem is uralkodott. Az egyik az identitást féltette, azt, hogy a Barça nem marad majd hű legsajátosabb jellemzőjéhez, a labdabirtoklásra és az annak köszönhető hihetetlen kombinatív játékra épülő futballhoz. Párhuzamosan ezzel a félelemmel ott volt egy másik: hogy az edző túl sokat fog beszélni. A katalánok már-már rettegtek az új, argentin kifejezések tengerétől, a dagályos mondatfüzérektől, a napról napra ismétlődő, végtelen hosszúságú elemzésektől. Bár Guardiola sokat tett azért – és nem is eredménytelenül –, hogy beleszeressenek a szavakba, a jól felépített diskurzusokba, az imázsépítésbe. De Guardiola nem volt argentin, nem fenyegette őket azzal, hogy az idők végezetéig tartanak a beszédei. És az esetek jó részében katalánul szólt hozzájuk. Sokan emlékeznek még Menottira és Maradonára – mindketten velejük mélyéig argentinok, bár ami a beszédet illeti, nagyon különbözőek –, de a legközelebbi referencia mégis Marcelo Bielsa, a majdhogynem kálvinista morállal megáldott edző, akinek a megszólalásai az átlag spanyol számára túlságosan terjedelmesek, részletekbe menőek, mélyenszántóak és nehezen érthetőek. A futballtudásán túl talán ezért is szeretik annyira Messit: szinte egyáltalán nem beszél, ő a legkevésbé argentin az argentinok között.

Martino éppen ezért volt kellemes meglepetés azok számára, akik korábban soha nem hallották őt beszélni. „Martino beszédeinek semmi köze Menotti édeskés, hamisítatlanul argentin prózájához, Bielsa sokszor érthetetlen szóözönének pedig egyenesen az antitézise”, volt olvasható a Mundo Deportivóban, mely a maga több mint 100 évével a világ egyik legpatinásabb sportújságja. Martino csakugyan mindenkit meglepett első sajtótájékoztatóján, amelyen a zsúfolásig megtelt terem hallgatósága számára a válaszai alapján inkább tűnhetett németnek, mint argentinnak. A legritkább esetben lépte túl az egy percet a válaszaival, és tette mindezt úgy, hogy mindenre igyekezett kimerítő, részletes feleletet adni, ha valamit kifelejtett, elnézést kért és kérte, hogy ismételjék meg a kérdésnek azt a részét, amelyre nem válaszolt.

Az első hetekben adott interjúiban mégis volt egy kiemelkedő mondata, amely világos, határozott és tartalmas: „A La Ligában új vagyok, de a futballban nem.” Aztán a következő hetekben jöttek az újabbak, köztük például az, hogy: „Olyan edző vagyok, aki nem hazai és nem is holland.” Nem volt félős akkor sem, amikor élete első Clásicóján, amelyet 2-1-re megnyertek, a második félidőben lehozta Andrés Iniestát és a helyére Alex Songot tette be. „Igen, defenzív csere volt, és ha szükséges lesz, máskor is meglépem” – magyarázta váratlan döntését józan nyugodtsággal.

„Tata nagyon világosan beszél” – ismerte el Cesc Fábregas, aki az argentin érkezésekor azt fontolgatta, hogy elhagyja a Barcelonát és a Manchester Unitedhoz igazol. „Fel sem merül bennem, hogy ne számolnék vele”, mondta Martino a Santos elleni 8-0 után. „Volt köztünk egy rövid beszélgetés. Ööö… beszélgetés… valójában én beszéltem.” Cesc maradt a Barcelonában és a „Tito-éra” utáni „Tata-éra” kezdeti időszakának egyik legjobbja lett. Az első meccsek között volt a Szuperkupa elhódítása szenvedős játékkal az Atlético Madrid ellen, és egy sor egyéb mérkőzés, amelyeken néhol jól, vagy egyenesen szédületesen, máskor bizonytalanul, esetenként kimondottan gyötrelmesen játszott a csapat. Az ingadozó játék láttán a Barcelona konzervatív közönsége hamar riadót fújt.

Martino arra kérte a játékosait, hogy „koncentráljanak a visszapattanó lövésekre és a második hullámban érkezzenek erősebben”. Jordi Costa, a Vanguardia újságírója egy cikkében helytelenítette ezt az edzői felfogást: „Felhívnám a figyelmet, hogy amikor Xavi, Iniesta vagy Neymar edzője azt reméli ezektől a játékosoktól, hogy a »második hullám« specialistáivá váljanak, valójában olyat kér tőlük, ami az irányítása alatt lévő csapat természetével ellentétes.”

Martino láthatóan nem csinált nagy ügyet a figyelmeztetésből, hiszen a csapata kimondatlanul bár, de a tények tükrében egyértelműen elkezdett távolodni az előző öt év egyes dogmáitól. Dogmáktól, amelyek feltűnő extrémitással mutatkoztak meg olyan kijelentésekben, mint ami például a klub honlapján volt olvasható a Bayern München ellen 4-0-ra elveszített BL-elődöntőt követően: a csapat többet birtokolta a labdát, mint a Bayern…

Az sem volt igaz, hogy mindenki aggódott volna. Victor Valdés, a Barcelona legendás kapusa elismerte, hogy éveken keresztül igyekezett meggyőzni Guardiolát és Vilanovát annak a szükségességéről, hogy emberfogást alkalmazzanak egynémely, állított labdával indított játékhelyzetnél. Martino az érkezése után rögvest kijelentette, hogy „vegyes” játékrendet szeretne, sokkal rugalmasabbat és pragmatikusabbat.

Gerard Piqué, a csapat fiatal, emblematikus játékosa is, annak ellenére, hogy 100 százalékban katalán, vette magának a bátorságot és cáfolta, hogy minden, ami „hazai”, biztosan jobb annál, ami „kívülről” jön. Piqué, a jóképű belső védő, nem mellesleg Shakira férje, nem kisebb dolgot, mint magát a „tiki-takát”, a Barcelona és a nemzeti válogatott utóbbi időszakának legnagyobb büszkeségét vette célba. „Talán nem túlzok, ha azt mondom, hogy az elmúlt néhány évben a hazai edzőkkel, először Peppel, majd Titóval olyan mértékig fokoztuk a stílusunkhoz való ragaszkodást, hogy végül a rabszolgáivá váltunk ennek a játékrendnek”, nyilatkozott Piqué a La Gazzeta dello Sport spanyolországi tudósítójának, Filippo Riccinek. És még tovább ment: „Most itt van Tata, aki kívülről jött és bár ugyanazt az elméletet vallja a futballról, ő is a labdabirtoklásra épít, de más opciókat is mutat nekünk. És ez nagyon pozitív, mert különböző variánsokkal operál: amikor például nyomás alá helyez bennünket az ellenfél, nem ördögtől való dolog egy-egy hosszú passz, aminek köszönhetően fellélegezhetünk, mert ez jó arra, hogy változtasson a játék menetén és segít, hogy ne szorítsanak be.” És végül a nyilvánvaló konklúzió: „Az teljesen normális dolog, hogy kipróbálunk új kombinációkat, a megszokottól eltérő stíluselemeket, már csak azért is, mert az ellenfelek a hosszú évek során kitanulták, hogyan támadunk, egyáltalán, hogyan mozog a csapat.”

Egy héttel Piqué merész kijelentései után maga a futball adott igazat neki, ugyanis a Barcelona 4-0-ra verte a Rayo Vallecanót úgy, hogy öt év és négy hónap, 315 lejátszott mérkőzés óta először nem a saját javára billent a labdatartás aránya. A Barcelona honlapja szerint a Rayo 51-49-re nyerte a labdabirtoklást (bár azért megjegyzendő, hogy a Hivatásos Futball-liga fordított eredményt hozott ki: 52-48 a katalánok javára). Az azonban biztos, hogy egészen a 2008. május 7-én a Santiago Bernabéuban a Real Madridtól elszenvedett 4-1-es vereségig kell visszanyúlni ahhoz, hogy olyan ellenfelet találjunk, amelyik képes volt többet birtokolni a labdát a Barcelonánál. Ami még a holland Frank Rijkaard vezetése alatt történt, a „Guardiola-időszak” kezdete előtt.

A Rayo edzője, Paco Jémez nyilatkozatában érteni vélte, Martino miért döntött úgy, hogy felszabadítja csapatát a labdabirtoklás dogmája alól: „Bizonyos játékosokat felment, hogy aztán, amikor labdát kapnak, frissen tudjanak játékba avatkozni. Azelőtt mindenkinek presszionálni kellett az ellenfelet.” Jémez a támadósor két szupersztárjára, Messire és Neymarra gondolt.

Martino tehát kétségkívül világos tervekkel és tiszteletet parancsoló személyiséggel lépett ringbe. Az persze a kezdetektől nyilvánvaló volt – ahogy a futballban az majdnem mindig lenni szokott –, hogy a mozgástere attól függ majd, hogy milyen eredményeket produkál a csapattal. Az argentin régóta kísérte figyelemmel a Barcelonát, erényeit és hibáit a legapróbb részletekig ismerte már jóval az előtt, hogy ő lett a vezetőedző. De micsoda különbség egy rosariói kávézó asztalánál elemezgetni a játékot barátai társaságában ahhoz képest, hogy most hozzá került a kormányrúd! Mindazonáltal a barátok közül ketten átültek vele a kávézóasztal mellől a Barcelona kispadjára: segédedzője, Jorge Pautasso és az erőnléti edző, Elvio Paolorosso.

Azokban az első eufórikus hetekben, amikor körutazást tettek Norvégián, Németországon, Palesztinán, Izraelen át Malajziába és Thaiföldre, miniszterelnökökkel, államelnökökkel és hercegnőkkel találkoztak, Martino komoly támogatásban részesült a Sport napilap szerkesztőjétől, Josep María Casanovastól. Ő egyébként korábban a Barça volt futballistája, Luis Enrique mellett tette le a voksát, akiről viszont Rosell azt nyilatkozta, hogy soha nem volt az első helyen a Vilanova helyére kiszemeltek sorában. Ebben a periódusban Casanovas az egekig magasztalta Martinót: „Ennek a fickónak van egyénisége, őszinte, értelmes dolgokat mond, a játékosaival természetesen és tisztelettel bánik. Teljesen más a stílusa, mint Guardioláé. Más iskolából jön, önálló elképzelésekkel. Tito Vilanova folytatta, amit Pep megkezdett, Tata viszont egyértelműen újító.” És ez még nem minden: „Az öltözőben új szelek fújnak. Messi már nem érinthetetlen az összeállítás kialakításában. A rotáció mindenki számára kötelező. Cescnek több mozgástere van. Neymar annak ellenére, hogy milyen nagyhírű játékos, úgy került be a csapatba, mint bárki más. Tetszik nekünk Martinóban a természetessége, az egyszerűsége, kiegyensúlyozottsága. A játékosoknak ugyanazt mondja, amit a sajtónak. És ezzel hitelessé vált, mert már annyira elegünk van azokból az edzőkből, akik előadják magukat a sajtónak, aztán az öltözőben a játékosoknak meg valami egészen mást mondanak.”

Bár az elején Martino bátortalanul állt a sok – heti három-négy, ahogy az Európában megszokott – sajtótájékoztató elé, de aztán egyre jobban belejött. A sajtóval való találkozóiról akaratán kívül szinte teljesen kiszorította a katalánokat csupán azzal, hogy nem volt „egy közülük”, azaz nem katalánul, hanem spanyolul kellett őt kérdezni, a válaszokat pedig argentin nyelven kapták meg tőle. A kezdeti bizonytalankodásai közepette el kellett telnie számára bizonyos időnek, mire megértette például, hogy a Barcelona sportigazgatójának nevén a hangsúly nem az első szótagon van, azaz felettese nem Ándoni Zubizarreta, ahogy jó néhány napig hívta őt, hanem Andoni. Azt is hamar megtanulhatta, hogy nem szabad mindig kimondani azt, amit gondol, hogy érdemes megszűrni a mondanivalóját, főleg akkor, amikor az ősellenség Real Madridról van szó. Hogy talán nem a legszerencsésebb azt nyilatkozni, hogy Gareth Bale átigazolására 100 millió euró körüli összeget áldozni „tiszteletlenség a világgal szemben”.

Martino fokozatosan tanult bele a médiával való küzdelem fortélyaiba egy olyan csapatnál, amelynél minden szót, minden gesztust, minden apró részletet górcső alá vesznek és a legapróbb részletekig analizál a média, legyen szó napilapokról, rádióról, televízióról, blogokról vagy a közösségi oldalakról. Óvatosabb lett, Cristiano Ronaldo évi (az El País állítása szerint) nettó 21 millió eurós honoráriumáról, mellyel a világ legjobban fizetett futballistája lett – és ezzel örök riválisát, Lionel Messit is maga mögé utasította –, már nem nyilvánított véleményt. Akkor is csendben maradt, amikor Ronaldo 2013 szeptemberében úgy nézett ki a Real Madriddal 2018-ig tartó szerződés aláírásán, mintha Zoolandert keresztezték volna Clark Kenttel.

Mindazonáltal Martino – aki játékos korában klasszikus 10-es volt – igazából a pályán érzi jól magát, megfordítva fejére húzott sapkájában, nyakában az edzések dirigálásához elengedhetetlen síppal. Ott van neki Neymar, Iniesta, Xavi, Messi. És mindenekfelett ott van a hite, a hatalmas hite.

Egy kellemes nyári délutánon Rosell társaságában, miközben élvezte az illatos mediterrán szellő simogatását, azt találta mondani: „Sandro, innen csak elrángatni lehet majd engem.”

2. fejezet

A sokk

MESSI AZOKBAN A NAPOKBAN nyűgös volt és sértődött. Aki pedig ennek elszenvedője volt – valójában nemcsak akkor, hanem a négy év során oly sokszor, jobban, mint bárki más –, az Guardiola. Az edző, mint mindig, az autóbusz első ülésén foglalt helyet, és némileg zavarodottan bámulta a mobiltelefonja apró kijelzőjét. Mellette jó barátja, Manuel Estiarte, olimpiai és világbajnok vízilabdázó ücsörgött, aki azokban az időkben a Barcelona Futballklub külkapcsolatokért felelős igazgatója volt. Ő is megnézte a rövid SMS-t, és hasonlóan reagált, mint a Barcelona valamikori 4-es számú játékosa: zavart, döbbent arcán kételkedő félmosollyal olvasta az üzenetet. Bár nem szóltak semmit, ugyanazt gondolták: a világ legjobb futballistájának SMS-ét komolyan kell venni, mert veszélyes következményei lehetnek.

Spanyolország 2009 októberét élte, Guardiola második évét kezdte meg a csapatnál, az autóbusz egy idegenben lejátszott bajnoki mérkőzést követően tartott hazafelé. Az SMS pontos szövegére nem mindenki ugyanúgy emlékszik, de az argentin üzenetének tartalmában egyetértenek: „Hát, látom már, hogy nem vagyok fontos a csapatnak, úgyhogy…” Nem először esett meg az, hogy Messi egy mobiltelefonos üzenet mögé rejtőzött. Bár az utóbbi időben fejlődést mutatott ezen a téren, azért az ő számára mindig könnyebb a telefon gombjait nyomogatni, mint kimondani a dolgokat. A labda és a telefon billentyűzete az a két „Messi-anisztikus” univerzum, amelyekben otthon érzi magát. Nem számít, hogy ugyanazon az autóbuszon ülnek, hogy csak néhány üléssor választja el Guardiolától és Estiartétól.

Messi félénk és nehezen kommunikál, de ez nem jelenti azt, hogy ne lenne ambiciózus, sőt tudat alatt despotikus is akkor, amikor az akaratát érvényesíteni akarja.

És azokban a napokban Messi kétszeresen is kényelmetlenül, sarokba szorítva érezte magát: a hullámzóan teljesítő argentin válogatottban, de – nem először – saját klubjában is. A Barcelona öltözőjében úgy jellemzik a világ legjobbját, mint aki „nem diktátor, de azért a maga módján tesz róla, hogy észrevegyék”. Messi tudja, hogy nincs nála jobb, hogy a csapatban senkinek nincs nagyobb befolyása nála. És az autóbuszon újra tett róla, hogy a befolyása érezhetővé váljon. Az apropó pedig Zlatan Ibrahimović szerződtetése volt, amelyben Guardiola hajlíthatatlannak bizonyult, Messinek viszont nem tetszett.

Pedig sokkal tartozott Guardiolának, akit 2008 előtt még nem nagyon ismert, de hamarosan lekötelezettje lett rögtön azután, hogy vezetőedzője lett a Barcelonának. A katalán tréner egyik első döntése ugyanis az volt, hogy a klubvezetés akarata ellenére elengedte Messit a pekingi olimpiára, amelyen az égszínkék válogatottal aranyérmet nyert. Igen, ahogy mondani szokás, Messi jött eggyel Guardiolának, de a telefonjáról azért csak útra kelt az említett, óvatosan presszionáló üzenet (fenyegetés?), hiszen ez alkalommal veszélyt érzett önmaga körül. Persze, hiszen az elmúlt néhány meccsen Messi nem villogott, Ibrának viszont kifejezetten jól ment a játék. Az argentin fenyegetve érezte kellemes életét a Barcelonában, amelyben nem kellett harcolnia azért, hogy ő legyen a vezér és mindennek a középpontja, hiszen mindenki elismerte őt anélkül, hogy egy szóval is kérnie kellett volna. Ibrával viszont más volt a helyzet.

Az argentin a „Guardiola-éra” kezdetén sorban mindenkivel lerendezte, hogy ő legyen a támadószekció központja, így például a kameruni Samuel Eto’ó-val is, akivel egyébként nem volt rossz a kapcsolata. Bojan Krkićet szépen felőrölte, ő el is került a Romához, Guardiolától haraggal vált el. Ami korábban Eto’ó-val, ugyanaz történt a chilei Alexis Sánchezzel és a spanyol David Villával is néhány szezonnal később. „Ne próbálj Messivel versengeni” – érkezett az üzenet Villához leigazolásakor a klub legfelsőbb köreiből. Később a sportvezetők részletesen el is magyarázták: „Nézd, David, ha szeretnél a Barçában győztes lenni, akkor ne vetélkedj Messivel. Semmiben. Sem a cselezésben, sem a gólszerzésben. Ne csináld!” A jó tanács ellenére Villa az első alkalmakkor úgy játszott, ahogy az a szívéből jött, ahogy egy olyan kiemelkedő futballistánál, amilyen ő, ez már lenni szokott. Nem tudta elkerülni, hogy úgy játsszon, mintha ő lenne a csapat nagy alakja. „Megpróbálta, de a negyedik edzés körül megértette…”, emlékeznek vissza elégedetten a klubnál, mélységesen meggyőződve arról, hogy Messi – és csakis ő – a megingathatatlan vezér, az érinthetetlen. Később maga Villa részletezte rendkívül aprólékosan Messi iránti csodálatát egy interjúban, melyet Luis Martínnak, az El País újságírójának adott. „Kivételes talentum. A „mister” úgy mondta: Leóról nem érdemes beszélni, őt látni kell. Én még életemben nem láttam hasonlót: minden nap azt gondolod, hogy ezt már nem lehet felülmúlni, aztán másnap megint csinál valami újat. Ő egy nagyon alázatos srác, akinek nem szállt a fejébe a dicsőség. (…) Messi kivételes csapattárs, aki a szeretetünket nemcsak azzal nyeri el, amit a pályán nyújt, hanem ami ennél is fontosabb, azzal, ahogy az öltözőben viselkedik, amilyen ember.” A Valencia volt támadója azt sem rejti véka alá, hogy Messivel játszani nemcsak megkönnyíti a társak dolgát, hanem vannak nehézségei is. „Olyan játékos, aki sokat vár el a társaitól, mindig nagyon oda kell figyelned. Vannak helyzetek, amelyekben lehetetlennek tűnik, hogy lásson téged, és mégis látott. A lehetetlenre is fel kell készülnöd, ha Leóval futballozol, nem azért, amit ő játszik, hanem azért, amit másokkal játszat el. Rengeteg gólt szerez, de nagyon sok minden mást is tesz a csapattal: hátra húzódik, megnyit tereket, szenzációs gólpasszokat ad, nagylelkűen futballozik. Csodálatos mellette játszani. Őszintén mondom, az, hogy Leóval játszhatok, jobb focistává tett. Nézze, amikor a meccsek másnapján megjelennek fotók Leóról és én is rajtuk vagyok, azt mondhatom: „Messivel játszottam”. Ez egy kiváltság.”

Minden bizonnyal így volt, de azért nem voltak ezek egyszerű évek Villa számára, aki a klubvilágbajnokságon 2011-ben szerzett sípcsonttörése után már soha többé nem volt ugyanaz a Barcelonánál, mint előtte. Miután Messivel – aki egyértelmű gesztusokkal többször leteremtette, mert nem passzolt neki – feszültté vált a viszonya, kialakult benne egy érzés, hogy már nem szeretik a klubnál. Még egy évig hagyták ugyan, hogy maradjon, ezzel egyfajta gesztust gyakorolva felé, végül aztán távozott, ráadásul elég megdöbbentő módon. A Barcelona 2010-ben 40 millió eurót fizetett Villa – a spanyol válogatott történelmi figurája, a selección gólrekordere – szerződtetésekor, eladási ára viszont már csak 2,1 millió euró volt, azzal a záradékkal, hogy ha a csatár Diego Simeone csapatában marad, ez maximum ötmillióig emelkedhetett a szerződés szerint. Az is igaz, hogy a Barcelona ezzel megszabadult Villa évi 10 millió eurós bérének fizetésétől. Ez a megtakarítás Neymar, Messi új csatártársa fizetésének finanszírozásában segített, aki rejtélyes összegű átigazolási díjért és évi 17 milliós gázsival érkezett. Ami ugye több volt, mint amit Messi kapott, bár ezt az anomáliát heteken belül rendezték.

Messivel játszani kiváltság? A kérdést is szükségtelen felvetni, ezt még maga Ibrahimović is elismerte, négy szezonnal a feszültségterhes hónapok után. 2009-ben azonban ez a tehetséges, erős és hatalmas termetű, bosnyák származású svéd még más véleményen volt, hiszen a futballtörténelem második legnagyobb összegű igazolásaként, 69 millió euróért hozták a Barcelonába. Tehetségéhez és az átigazolási összeghez illő egóval, faltörő kosként robbant be a csapatba, diadalra éhesen, mégis hamar idegen testté vált a Barça öltözőjében. Ugyanakkora fizetést kért, mint Messi, és azt, hogy a támadósor közepén kapjon helyet. „Nincsenek tökeid! Összeszarod magad Mourinhótól”, üvöltött rá edzőjére nem sokkal a Bajnokok Ligája elődöntőjében az Intertől elszenvedett vereség után. A mondat Ibrahimović önéletrajzában olvasható, és elmondása szerint egy Villareal elleni meccsen, 2010 májusában hangzott el, amelyen a játékos csereként csak az utolsó néhány percben léphetett pályára. Ibrahimović nyíltan elismeri, hogy a klubtól való távozásának az volt az oka, hogy Guardiola Messi mellett döntött a középcsatár posztjának kiosztásánál. „Inkább őt akarta elégedettnek látni, engem nem értékelt.” Guardiola nemcsak a futballhoz ért nagyon, de egyébként sem ostoba ember. Ha ott van neki Messi, inkább helyezné a bizalmát egy olyan játékosba, aki elismeri, hogy az autójával azért ment 300 km/óra sebességgel, hogy maga mögött hagyja a rendőröket? Az igazsághoz azért hozzátartozik az is, hogy éppen Guardiola volt az, aki mindenáron ragaszkodott Ibra leigazolásához.

A svéd azt is elárulta, hogy a Barça után a New York Red Bullshoz igazoló, francia Thierry Henry sem volt boldog Guardiolával.

– Azt mondja nekem Henry: Szia Zlatan, ma már rád nézett?

– Nem, de a hátát már láttam!

– Gratulálok, fejlődsz!

Önéletrajzában néhány társát is kifigurázza: „Messi, Iniesta és Xavi olyanok voltak, mint a kisiskolások, akik a suliban engedelmesek és soha semmiért nem tiltakoznak.” Ilyen volt Ibrahimović eredeti állapotában, aztán az évek során ő is változott. „Már nincs gondom Guardiolával, a Barcelonánál töltött évek óta sokat tanultam”, nyilatkozta a 11 Freunde nevű német magazinnak 2013 februárjában, már a Paris St.-Germain játékosaként. „Megtanultam türelmesnek lenni, azelőtt mindent rögtön és azonnal akartam. Felnőttem, megnősültem, két csodálatos gyermekem van. Így pedig az ember automatikusan lenyugszik”, szögezte le a játékos, aki tinédzser korában bicikliket lopott, hogy időben odaérjen az edzésekre.

Mindazonáltal Ibrahimovićnak legalább akkora az egója, mint a magassága (195 cm). Egy beszélgetésben sajnálatát fejezte ki, hogy a boksz nem képezi részét a futballnak, és bevallotta csodálatát Mohamed Ali iránt, majd figyelemfelkeltő kijelentést tett: „Ali után én vagyok a legnagyobb.” „Még Messinél is nagyobb?” – kérdezte az újságíró Ibrától, akiről egyébként köztudott, hogy egész életében Diego Maradonát bálványozta. „Ezt inkább döntsék el a szurkolók. Az a fontos, hogy én higgyek saját magamban. Ezt is Alitól tanultam.”

Csak idő kérdése és a futball világában végül mindig mindenki a maga helyére kerül. Xavi valószínűleg túlságosan is úriemberként fogalmazott, amikor azt állította, hogy Messinek soha nem volt semmi problémája a Barcelonából eltávozott 9-es számú játékossal. A Süddeutsche Zeitung chilei-német származású újságírójának, Javier Cáceresnek a következőket nyilatkozta: „Ibra igazából nem nagyon tudott beilleszkedni. Remek futballista, brutális tehetséggel megáldott játékos, de talán kicsit statikus a mi játékunkhoz.”

Guardiolának Ibrahimovićtyal sokkal több gondja volt, mint Eto’ó-val, akit a szélen játszatott a 2009 májusában a Bernabéuban aratott történelmi győzelem alkalmával és néhány hétre rá a BL-döntőben, Rómában is. Eto’o szó nélkül elfogadta az edző utasítását, még ha nem is értett egyet vele. Pedig már akkor sem tetszett neki, amikor 2009 februárjában a Betis ellen Guardiola ugyanúgy a szélen játszatta: akkor pedig fellázadt. A kameruni behúzódott középre és talált egy gólt, majd magánkívül rohant a kispad felé, hogy edzője arcába üvöltse gólörömét, aki lefelé tartott hüvelykujjat mutatott neki. Eto’ó-nak megvolt rá az oka, hogy ünnepelje magát, hiszen az ő két góljával, melyek közül az egyiket hat perccel a lefújás előtt szerezte, sikerült döntetlenre menteni a meccset, 2-0-s hátrányból. Az viszont mindenképpen egy kisebb jelzésként értékelhető, hogy elsőként éppen az a Bojan futott oda hozzá ünnepelni, aki mint tudjuk, később éppen Messi megközelíthetetlen nagyságának egyik szenvedő alanya lett. 2009 februárjában az argentin még csak csereként lépett pályára az 57. percben, a fehérorosz Alexander Hleb helyére. Hleb támadó középpályás volt, aki néhány hónappal ezután a Stuttgartba ment, majd három évre rá már a Krilja Szovetov Szamarában játszott, az orosz bajnokságban. Hleb a Barça kezdőjátékosaként… más idők voltak azok. Nem sokkal később azonban már senkinek nem voltak kételyei, hogy a megoldás mindenre: Messi. Mindig Messi.

Paradox módon azt a bizonyos történelmi 6-2 május 2-án játszották, napra pontosan 201 évvel azután, hogy a madridiak felkelést robbantottak ki Joseph Bonaparte ellen, akit a nép csak Üveges Jóskának (Pepe Botella) nevezett, és aki Bonaparte Napóleon testvére volt. Madrid pár évvel később felszabadult a francia uralom alól, 2009-ben azonban a klub, amely a spanyol főváros sportban betöltött nagyhatalmi státuszát megtestesíti, meghajolt az ősellenség katalán klub előtt, amiből jó időre valóságos futballdiktatúra lett. Ezen a mérkőzésen, amelyen a Real Madridot ellenfele atomjaira alázta, Guardiola első alkalommal próbálta ki Messit a „hamis kilences”, vagyis a visszavont középcsatár posztján. A Real Madrid edzőjét, Juande Ramost annyira megrázták a mérkőzésen történtek, hogy a nyilatkozatával, amivel magyarázni próbálta a megmagyarázhatatlant, csak tovább súlyosbította a helyzetét. Azt mondta, hogy „ez nem volt zakó”. Messi és Henry 2-2 gólja, Puyolé és az utolsó, amellyel a középhátvéd Piqué meseszép megmozdulásával beállította a végeredményt, cáfolják az edző szavait: valójában hatalmas zakó volt, amit a Real Madrid a Barcelonától kapott.

Messi szabadsága a támadósor tengelyében később örökre meghatározó elemévé vált Guardiola Barçájának, de akkor, azokban a 2009-es hónapokban az argentin, mint „hamis 9-es” még csak egy szokatlan megoldás volt, egy taktikai húzás, halálosnak szánt meglepetés az ellenfél számára. Guardiola őrlődött: az ösztöneire hallgasson vagy az eszére? Tegye be Messit középre, ahol tömik a labdákkal, vagy „rejtse el” a jobb oldalon, ahol ugyanúgy nem a labdaszerzés lenne a fő dolga? Közben ott volt a rendkívül ügyes és erőteljes Ibrahimović, aki a védelem feltörésében jeleskedhetne. Az említett SMS, amelyet Messi a 2009–2010-es szezon elején küldött neki, veszélyt jelzett, ahogy az is segítette a döntésben, hogy a svéd nagyon hamar elveszítette a türelmét, és az öltözőbe bejáratos informátorok szerint addigra már a csapat lázadója lett. „Én középcsatárt tudok játszani, és azt is fogok játszani”, mondta az edzőjének, amivel azt érte el, hogy véglegesen éket vert saját maga és a tréner közé.

A következő évben Ibrahimović elkerült a Barcelonától. Vajon Messi a hallgatás politikájával nyerte meg ezt a csatát? A svéd szerint nem. „Az elején minden jól ment, aztán ő is megszólalt”, mesélte évekkel később a CNN-nek adott interjújában. „Messi középen akart játszani, nem a szélen, emiatt aztán a játékrend 4-4-3-ról 4-5-1-re változott. Én voltam az a játékos, akit beáldoztak, és már nem volt meg az a szabadságom a pályán, amire nekem szükségem van ahhoz, hogy sikerrel tudjak játszani.” Ibrahimović mindig elmondhatja majd magáról, hogy egy éven át része volt a Messi-féle Barcelona sikereiben, valójában azonban ez az élmény jóval több keserűséget hozott, mint azt valaha is elképzelte volna. Guardiola, aki kikövetelte azt, hogy leigazolják a svédet, félre kellett, hogy tegye a büszkeségét, meg is tette, és nyert. Ibrahimović is félretette a büszkeségét, de vesztett. Ezért is nagyon becsülendő, amit néhány órával az előtt mondott, hogy 2013 áprilisában a Bajnokok Ligájában Tito Vilanova és Messi Barcelonája ellen játszott a nyolcaddöntőben: „Messi a világ legjobb játékosa. Az Aranylabdát róla kellene elnevezni.”

A nagy futballisták felismerik azt, aki nagyobb náluk. Ezért is kell hitelt adnunk a hatalmas termetű svéd szavainak: talán úgy van, ahogy ő mondja, és Messi, az SMS-ek küldésénél és a gesztusoknál többet is megtett azért, hogy az ő akarata érvényesüljön. Ki tudja, talán tényleg odament Guardiolához és világosan beszélt vele a témáról. Nem lehet elvetni ezt a verziót, már csak azért sem, mert azok az évek, amikor Messi csak a labdán keresztül kommunikált, lassan kezdtek véget érni.

3. fejezet

Egy korszak vége?

„A KÜLÖNBSÉG ALAPVETŐEN a motivációban van. Egyesek kétszeres Európa-bajnokok, világbajnokok és nem is tudom, hányszoros Bajnokok Ligája-győztesek.” 2013 áprilisa volt, Guardiola a New York-i tavaszban beszélgetőtársának, Ferran Adriá szakácsnak fejtette ki véleményét a Barcelona összeomlásának okairól. Legalábbis így emlékezett a séf a Barcelonának a müncheni Allianz Arénában, a Bajnokok Ligája elődöntőjében elszenvedett 4-0-s vereségével kapcsolatban frissen elmondottakra. Akkor még hátra volt a visszavágó, amelyen 3-0-ra alázták a Barçát a Camp Nouban, és ezzel teljessé vált ez a kétfelvonásos, rémálomba hajló dráma.

Lezárult volna egy korszak? A Barcelonánál elmélyült vita bontakozott ki, melyben sokan úgy érveltek, hogy azért nem lehet erről szó, mert a korszakok a futballban akkor zárulnak le, amikor egy játékstílus, egy játékfilozófia átadja a helyét egy másiknak. Márpedig nem mutatott semmilyen jel arra, hogy a Barcelona az alatt a Vilanova alatt, aki sokáig Guardiola másodedzője volt, stílust akart volna váltani. Az már egy másik dolog, hogy a Barcelona a 2012–13-as évben a legfontosabb pillanatokban, a legerősebb riválisok ellen sorra elbukott. Hatalmas vereség a BL-elődöntőben, és búcsú a Király Kupától lélektelen játékkal José Mourinho Real Madridja ellen, szintén az elődöntőben.

Fura egy év volt, az biztos, olyannyira, hogy az egyetlen címet (a bajnokságot), amit végül sikerült megnyerni, a szurkolók otthon ünnepelték a karosszékben: a Real Madrid 1-1-et játszott az Espanyollal egy májusi szombat estén, ezzel lett a Barça negyedszer bajnok öt év alatt. Aztán persze volt rendes ünneplés is – a következő nap, vasárnap, Madridban! Az Atlético Madrid a Vicente Calderónban látta vendégül a bajnokot. Annyira szokatlan volt mindez, hogy a bajnoki cím elnyerésének napján mindössze kevesebb, mint ezren voltak a Canaletes szökőkútnál, ahol a Barça-tábor mindig ünnepelni szokott. Aztán, napokkal később már csak kimentek néhány százezren Barcelona utcáira, hogy megünnepeljék ezt a sajátos bajnokságot, amelynek során a spanyol futball nagycsapatai „autodestruktív szindrómában” szenvedtek. Legalábbis David Gistau, az El Mundo akkori véleményvezére szerint: „Már csak a Bajnokok Ligája-cím érdekli őket. Ha ez nem jön össze, az kudarc a számukra, mert a csapatok túl drágák és túl nagy a presztízsük ahhoz, hogy ennél alacsonyabb mércével is megelégedjenek. A La Liga a nagyok szurkolói számára egy másodrendű utakon való idegesítő barangolássá silányult, amelynek során a csapataik eltékozolják erejüket – kivéve a nagy szuperrangadókat, amelyek idejére a bajnokság újra értelmet nyer.” Hasonló véleményen van Santiago Segurla, a spanyol sportújságírás mértékadó alakja is: „Egyre nyilvánvalóbb, hogy a két nagycsapat kétféle sebességet alkalmaz. Egyet Spanyolországban, egyet Európában. De valóban lehetséges sebességet váltani úgy, hogy a hazai meccseken félgőzzel is képesek gólzáporos győzelmekre? Valószínűleg nem. Különös, de talán éppen az elfogadhatatlan egyenlőtlenség két haszonélvezője kezdi észrevenni azt, hogy mennyire veszélyessé vált az egyensúlyvesztés, amelyet éppen ők provokáltak ki Spanyolországban.” Ennek az egyensúlyvesztésnek az árát éppen a BL-ben fizették meg: úgy 2012-ben, mint 2013-ban a Barcelona és a Real Madrid is elődöntősök voltak, mindenki spanyol házidöntőt várt. Kétszer egymás után mind a ketten kiestek, nézhették a döntőt a tévében. Ami mindkét csapat számára kudarc volt, csak eltérő okokból. A Real Madrid megszállottan hajtotta tizedik európai kupagyőzelmét, miközben Vilanova Barcelonája villámrajtot vett odahaza, így aztán a fővárosiak hamar úgy döntöttek, hogy másodrendűként kezelik a spanyol bajnokságot, és mindent feltesznek a Champions League-re. Az eredmény hamar megmutatkozott: a La Ligában alig három hónap után a Barça 13 ponttal ment a Real előtt, amely még az Atléticóhoz képest is négypontos hátrányban volt. Mindeközben a Barçánál mintha extramotivációk szabadultak volna fel: nem Guardiolán múlik, hanem rajtunk… Guardiola nélkül is ugyanolyan jól tudunk játszani, sőt jobban is. És Tito Barcelonája tényleg nem volt már ugyanaz, mint Guardioláé, mert a csapat célratörőbben, rohanósabban játszott. Több gólt kaptak, mint korábban, de ha bekaptak kettőt, hárommal válaszoltak; ha négyet, öttel. A tabellán megtartották ezt a hatalmas pontelőnyt, sőt még növelték is. Ekkor, 2013 januárjában a klubot és a játékosokat egyaránt mélyen megrázó hírt kaptak: Vilanovának rákbetegsége miatt New Yorkba kell mennie kemoterápiás és sugárkezelésre.

Az élet különös játéka folytán így találkozott egymással a Barça közelmúltja és jelene New Yorkban. Guardiola azért ment el oda, mert megtehette, hogy luxusszabadságra megy egy évre, hogy más néppel és kultúrával ismerkedjen, egy idegen ország utcáin sétálgasson. Megnézte a Ryder Kupát (golf), ellátogatott a US Openre, és kiment pár kosármeccsre. Reggelente elvitte a gyerekeit iskolába, napközben órákat töltött a feleségével a Central Parkban, a napjai kellemes gondtalanságban teltek, amikor egyszer csak néhány száz méterre az otthonától megjelent a rákkal küzdő Vilanova. Ami azért volt problematikus, mert Guardiola már nem tartotta a kapcsolatot Titóval, aki nem is olyan régen még egyik legbensőségesebb barátja volt – ezt mindazok megerősítik, akik ismerték őket. És hozzáteszik, hogy Guardiola csak egyszer találkozott Vilanovával annak New York-i tartózkodása alatt, de nem abban a héthetes periódusban, amelynek során a Memorial Sloan-Kettering Onkológiai Központban kezelték. Még telefonon sem hívta fel. Akkor viszont, amikor még ő volt a vezetőedző, barátja pedig New Yorkban volt az egyik első kezelésén, fel tudta hívni egy Valencia elleni mérkőzés kapcsán. Akkor, ahogy oly sokszor máskor is, szüksége volt hű segédje taktikai bölcsességére, és biztosan tudni akarta, hogy Tito a másodedző szemével követi a meccs alakulását.

Miért szakított meg Guardiola minden kapcsolatot tinédzserkori barátjával, akivel a La Masiában minden hétfőn összeültek és otthonról hozott, jófajta hazai kolbászokat, felvágottakat osztottak meg egymással? A baráti kör tagja volt még az a Jordi Roura, aki Vilanovát helyettesítette a kispadon a kezelése alatt, és Aureli Altimira erőnléti edző is. Kis klubjukat el is keresztelték: úgy nevezték katalánul, hogy „els golafres”, ami szabad fordításban leginkább annyit jelent, hogy „a haspókok”.

Pep és Tito eltávolodásáról már egy ideje mentek a pletykák a klubnál, amíg aztán egy napon Vilanova az akkor sikeres New York-i kezeléséről hazatérve megerősítette a keringő szóbeszédet: „Peppel gyerekkorunk óta legjobb barátok vagyunk, együtt voltunk a La Masián, ahol fantasztikus, megismételhetetlen időket éltünk meg. Az igazság az, hogy a távolság miatt a kapcsolatok hajlamosak a kihűlésre.” Dönthetett volna úgy is, hogy elegánsan kitér a kérdés elől, de ő azt választotta, hogy hivatalossá teszi az eltávolodás tényét, persze nem mellőzve egyfajta ironikus élt, hiszen azokban a hetekben New Yorkban, ha valami nem volt Pep és Tito között, az pont a távolság…

Azokban a Bayerntől elszenvedett vereség utáni napokban a „guardiolisták” keresték a magyarázatot, hogy vajon mi történhetett az általában szinte hibátlan viselkedésű Peppel (volt?) jó barátja kapcsán. „Guardiolának nem tetszett, hogy mielőtt őt magát »eltemették« volna, a másodedzője már elkezdett vezetőedzőként praktizálni. Temetés helyett keresztelő lett, ez nem tetszett neki