Kim John Payne

Magunkat neveljük

Hogyan hozzuk a legjobb formánkat, amikor a gyerekünk a legrosszabb arcát mutatja?

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kim John Payne:

Being at Your Best When Your Kids are at their Worst:

Practical Compassion in Parenting

Shambhala, 2020

Copyright © Kim John Payne, 2021

Fordította: Herskovits andrás

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítókép: Mariana Kalacheva

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5932-90-8

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Almuthnak és Annie-nek,
mélységes hálával csendes támogatásukért
és hitükért mindabban,
amit a családi életért és azokért a gyerekekért teszünk,
akiknek az életét gyengéden megérintettük
az elmúlt évek során

BEVEZETÉS

Nincs az a szülő, aki előre eltervezné, hogy dühös lesz – egyszerűen megtörténik a dolog, utána pedig rendszerint pocsékul érezzük magunkat miatta. De vajon milyen élmény gyereknek lenni ott, ahol a szülő frusztrációja rendszeresen a felszínre tör? A következőkben egy olyan történetet adok közre, amely segíthet a gyerek szemével látni. Szerzője arra emlékszik vissza, hogy tízévesen miként próbált értelmet találni abban, ahogy anyja küszködött saját érzelmeinek szabályozásával, és hogyan tanult meg eligazodni a kiszámíthatatlan otthoni környezetben.

Egy gyerek szemével

Anyám bizonyos egészségi problémái érthető módon akadályozták őt abban, hogy lépést tartson a mindennapi élet követelményeivel, hiszen a mozgás nehézséget, fájdalmat és frusztrációt jelentett számára. Visszatekintve belegondolnom is nehéz, micsoda erőfeszítést jelenthetett neki, hogy felneveljen minket, miközben igyekezett figyelmes feleség lenni, és a saját idős szüleire is főként ő viselt gondot.

Anyám magasra tette a lécet önmaga és a gyerekei számára, de az élet minden egyéb területén is – és meglehetősen kreatívnak bizonyult, ha arról volt szó, hogyan valósítsa meg háztartási eszményeit, mozgáskorlátozottsága ellenére is. Emlékszem, az egyik nap arra értem haza, hogy a porszívó csövét a járókerethez ragasztószalagozta, és úgy porszívózott. Ez tényleg jó ötlet volt ugyan, de azzal járt, hogy vagy tucatszor kellett bejárnia az egész házat, míg a szőnyegekről az utolsó porszemet is eltüntette. Egészen biztos, hogy ez nagyon fájdalmas és dühítően körülményes lehetett számára, de a munkát akkor is elvégezte.

Amikor – évtizedekkel később – végre sikerült rávennünk, hogy fogadjunk takarítónőt, az csak még tovább rontott a helyzeten. Anyám ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy a ház minden négyzetcentimétere tisztára legyen sikálva, mire a takarítónő beteszi a lábát. Pedig nem volt mániákus: egyszerűen a kifelé való megjelenés normája volt ez számára, és az ő nemzedékében sok nő osztotta ezt a nézetet.

Anyám küzdelmének azonban volt egy sötétebb oldala is: gyakran gurult dühbe, és a haragját ilyenkor rám irányította. Szerettem ellentmondani, és nincs kétségem afelől, hogy napi munkájának erőfeszítései mellett ez is idegesítő próbatétel elé állította őt. De tény, hogy az egyik legelevenebb gyerekkori emlékem a vastag bőröv, amellyel rendszeresen eltángált. Akkoriban ez a büntetés nem volt szokatlan. Valahányszor megtörtént, valamiképpen mintha a testemen kívül lebegve láttam volna anyám eltorzult arcát, sőt, mintha valami furcsa, nyugodt csodálkozással szemléltem volna az egész jelenetet. A bőrszíj csípésénél mélyebbre hatoltak szavainak fullánkjai, ahogy elmondta, milyen szörnyű gyerek vagyok és mennyire reménytelen a jövőm.

Ez a bánásmód tízéves koromban ért véget, amikor már meg tudtam védeni magam. Egy nap megint felbosszantottam (már nem is emlékszem, mivel), de ahogy az öv után nyúlt, a szeme közé néztem, és azt mondtam neki: „Ha még egyszer megütsz, éppolyan erősen vissza fogok ütni, utána pedig nem látsz engem többé.” A magam tízéves eszével pontosan így is gondoltam. Nem csupán részletesen kiterveltem, hogyan költözöm el egy kedves rokonunkhoz, de már a pénzt is félretettem a buszjegyre, és titokban a szükséges holmit is összepakoltam egy táskába. Persze – és hál’ istennek! – nem ütöttem meg anyámat, de a fenyegetésem úgy megrázta őt, hogy sírva fakadt. Én pedig, ami elég fura, rosszul éreztem magam, amiért ennyire felzaklattam. Többé nem ütött meg, kevesebbet kiabált velem, ritkábban szégyenített meg, de a kettőnk közötti távolság is megnőtt.

Gyakran törtem a fejem, vajon anyám maga is szenvedett-e a saját dühétől, amelyet, ha egyszer kitört, már nem tudott kontrollálni. Egy, általam egyszer hallott meghatározás szerint „a függőség nem egyéb, mint a fájdalomnak, az unalomnak, a csendnek, a belső fejlődésnek és az erkölcsi felelősségnek az elkerülése, méghozzá oly módon, hogy ezeket külső ingerekkel helyettesítjük”.

A dühöt lehet a leginkább „kihelyezni” valaki másra. Anyám szóbeli és tettleges agressziója is arra szolgálhatott, hogy elkendőzze önmaga előtt: valami nincs rendben az életével. Amikor valaki elég hangosan kiabál, elég gyakran vádol és szégyenít meg másokat, akkor alighanem a saját démonaival való szembenézést igyekszik elkerülni.

Anyám dühkitörései után nem sok szó esett ezekről, mintha meg sem történtek volna. És egy gyerek ilyen helyzetben valóban el is bizonytalanodik, hogy mindez csakugyan megtörtént-e. A tetejébe, a legtöbb gyerekben fel sem merül, hogy bárkinek is megemlítse, mi folyik. Így voltam ezzel én is. Végül, bármilyen furcsán hangzik is ez, örömmel vettem volna a legkisebb jelet is, amely azt mutatja, hogy anyám sajnálja a dühét. Egy, megbánást és az újrakapcsolódás vágyát sejtető, apró érintés számomra olyan sokat jelentett volna… De ilyesmire sohasem került sor. Mindennek eredményeképpen a kapcsolatunk nehéz volt, és ez felnőttkoromra is így maradt.

Amikor magam is szülő lettem, kénytelen voltam szembenézni a saját érzelmeimmel, és döbbenten tapasztaltam, milyen kevés kell hozzá, hogy a frusztrációm dühbe csapjon át, pedig ez aztán igazán nem volt ínyemre. Kezdtem átérezni anyám szülői nehézségeit, majd lassacskán megérteni azt is, hogy mi váltotta ki belőle a bántó szavakat és tetteket. Bár szerettem volna meg nem történtté tenni azokat az éveket, az mindenesetre hasznosnak bizonyult, hogy én magam átéltem, milyen gyereknek lenni egy olyan felnőtt mellett, aki nem képes úgy kontrollálni az érzelmeit, ahogy szeretné. De ami a legfontosabb, keményen elszántam magam, hogy akármi történjék is, én nem lépek a harag útjára. Azt is megértettem, milyen végtelenül fontosak a kapcsolat helyrehozását célzó erőfeszítések, és micsoda ára van annak, ha ezek elmaradnak.

Van egy mondás, mely szerint „Az ember nem adhatja meg másnak, amit ő maga sem kapott meg”. Vagyis, ha számomra nem voltak elérhetőek a szüleim, akkor én sem lehetek elérhető a gyerekeimnek. Én azonban nem így látom a dolgot. Amikor az újszülött gyerekünket először adják a kezünkbe, nem a tulajdon múltunkon jár az eszünk, nem azon, hogy mi mit nem kaptunk meg. Akkor és ott az a feladat áll előttünk, hogy ráleljünk magunkban az addig nem ismert képességünkre: hogyan legyünk attól fogva mindig elérhetőek? Hogyan mutassuk ki a szeretetünket ez iránt a kicsi, védtelen gyerek iránt akkor is, amikor próbára teszi a türelmünket? Miként találjuk meg a lelkünk mélyén azokat a gondoskodó, védelmező érzéseket, amelyekről magunknak sem volt addig sejtelmünk?

A bárkát még az özönvíz előtt meg kell építeni

Bizonyára nemegyszer voltunk már olyan helyzetben, hogy a gyerekünk egy érzékeny pontunkra tapintott rá, mi pedig kezdtük elveszíteni a türelmünket. Hallottuk ugyan magunkat, de úgy tűnt, már nincs visszaút. Abban a frusztrált, erőszakos hangban, amelyet a gyerekünkkel használtunk, mintha valami különös „stresszregresszió” szólalt volna meg. Úgy beszéltünk, mintha a tulajdon apánk vagy anyánk volnánk, amikor velünk pöröltek még gyerekkorunkban – pedig akkor megesküdtünk, hogy soha nem fogunk így beszélni a saját gyerekeinkkel, ha majd mi is felnövünk.

Most pedig, íme, itt vagyunk, és ugyanazokat a szavakat használjuk, ugyanazon a rideg, kemény hangon. És ha még nem volna elég rossz érzés így látni magunkat, most már dupla harag emészt minket: dühösek vagyunk a gyerekünkre és dühösek vagyunk önmagunkra is. Titkon azt reméljük, hátha valaki közbelép, és megment minket – ám ha egy barátunk vagy a párunk esetleg valóban megpróbálja, rögvest odavágjuk neki: „Békén hagynál? Remekül megvagyok a segítséged nélkül is!”

Ez az a beidegződött érzelmi akció-reakció ciklus, amely a világon mindenütt dühöt és szégyenkezést vált ki a szülőkből és a gyerekekből. A gyerek valami szemtelen, kihívó megjegyzést tesz. Mi felhívjuk a figyelmét arra, hogy ez elfogadhatatlan, és megkérjük, hogy álljon le. Erre ő hárít, vagy elengedi a szavainkat a füle mellett, netán még rátesz egy lapáttal. Mi pedig egy darabig türtőztetjük magunkat, de érezzük, ahogy a vörös köd kezdi elborítani az agyunkat… Végül felrobbanunk. Ezen a ponton ugyan elértük, hogy a gyerek ránk figyel, de érezzük, hogy az események kezdenek felgyorsulni, és semmi jó nem fog kisülni a dologból.

Mi lenne, ha ki lehetne törni ebből az ördögi körből? Ha felül tudnánk emelkedni azon az elviselhetetlen irritáción, amit a gyerekünk olyan tévedhetetlen biztonsággal képes felébreszteni bennünk? Nem volna-e megkönnyebbülés a tudat, hogy abban a percben, amint nőni kezd a feszültség, szilárd alapokon állva, a magunk hangján szólalhatunk meg, nem pedig a saját előtörténetünk feloldatlan konfliktusait játsszuk majd újra?

A jó hír az, hogy ez elérhető. A legtöbb szülő pontosan tisztában van vele, hogy egy heves veszekedés pillanatok leforgása alatt robban ki a családban. Éppen ezért a pozitív alternatívának azonnal elérhetőnek kell lennie, amint az eszkaláció kezdetét veszi. Ehhez pedig be kell épülnie „érzelmi izmaink” emlékezetébe – csakis így válhat olyan új reflexszé, amely immár gyermekünk számára is nyilvánvalóvá teszi, hogy akkor is összeszedettek, szilárdak és szeretetteliek tudunk maradni, amikor ő figyelmetlenül, meggondolatlanul viselkedik vagy provokál minket.

Helyrehozni

Az élet zajlik, konfliktusok támadnak, és néha bizony elveszítjük az önuralmunkat. Ilyenkor olyasmit is mondunk vagy teszünk, amit csak a harag diktál. Még ha a konkrét kérdésben igazunk is van, a hangnem, amit használunk, helytelen.

Egyszerűen nem ilyen szülők szeretnénk lenni. Azt kívánjuk, bárcsak visszaszívhatnánk, amit mondtunk, de nem lehet. Ilyenkor jönnek a sértett érzések, a feszült csendek, a szégyen és a bűntudat órái, sőt olykor napjai. Ehelyett kínálnak jobb megoldást a könyvben olvasható technikák, amelyekkel hamar le tudjuk csillapítani magunkat. Segítenek abban, hogy kezeljük a frusztrációnkat, elérjük gondoskodó, kiegyensúlyozott énünket, és főleg hamar rendbe tegyük a dolgot a gyerekünkkel, visszazökkentve a napot és a kapcsolatunkat is a rendes kerékvágásba.

Kiszállás a szülői hullámvasútból

A szülői kaland érzelmi magasságokkal és mélységekkel tarkított utazás. E szélsőségek bejárása elkerülhetetlen, ideig-óráig még egész jól elviselhető is – de hosszabb távon nem tartható fenn. Ha folyvást hullámvasúton utazunk, előbb-utóbb valószínűleg úgy érezzük majd, hogy nem teszünk mást, csak mindig az adott napot próbáljuk túlélni. Hogyan találhatnánk magunkban egy biztos középpontot, amelyhez visszatérhetünk, amikor az élet próbatételek elé állít minket?

Azt nem lehet előre megmondani, hogy miféle szülői kihívások találnak majd meg minket – de azt kontrollálhatjuk, hogy miként és mikor nézzünk szembe velük. Képesek vagyunk megtörni a saját érzelmi akció-reakció mintázatunkat. Bár ez elsőre talán különösnek tűnhet, de ott kell kezdenünk, hogy megismerkedünk és megbarátkozunk a tulajdon szülői triggerpontjainkkal, a frusztráció és az alkalmatlanság zavaró, elkeserítő érzéseivel.

Képesnek kell lennünk arra is, hogy időnként hátralépjünk, és tudatosítsuk magunkban, hogy milyen sokszor ösztönösen is jól csináljuk. Lelket öntsünk magunkba azzal, hogy felidézzük a jó formánkat, amikor kedves, szerető, sőt fantasztikus szülők vagyunk.

A könyv első fejezeteiben fény derül arra, hogy mire ugranak leginkább a szülők. Olyan gyakorlati stratégiákat is javasolni fogok, amelyek az érzékeny helyzetek célzott kezelését szolgálják, és segítenek megérteni, mi az, ami újra meg újra beránt minket ugyanazokba a kellemetlen körökbe.

Ezután a könyv az együttérző reakciók gyakorlatára fókuszál. Ez a módszer gyengéd, mégis hatékony eszközt ad a kezünkbe ahhoz, hogy elfogadjuk: lehetünk olykor frusztrált, mégis nagyszerű szülők, és ez így teljesen rendben van. Azért nevezzük ezt „gyakorlatnak”, mert valóban az: dolgozni fogunk vele. Felkészülünk azokra az elkerülhetetlen időszakokra, amikor a dolgok valamiért rosszul mennek a családban. A gyakorlat segíteni fog megszabadulni a régi, nemkívánatos érzelmi beidegződésektől, és megteremti annak a lehetőségét, hogy jobban rá tudjunk hangolódni a megérzéseinkre. Ha sikerül a belső hangunkhoz kapcsolódnunk, látni fogjuk, hogy a gyerekünkhöz intézett szavaink együttérzőbb és tisztább forrásból törnek majd fel.

Végtére is nem csupán a szép percek és a közös mulatságok segítenek megalapozni a gyerekünkkel való egészséges kapcsolatunkat. A gyerekeink szemében sokkal többet számít, hogyan kezeljük a viharokat és a nehézségeket.

A gyerekeinket nem tudjuk elengedni
– a kérdés az, hogyan tartjuk őket

Egyszer egy szülő azt mondta nekem: „Amikor a gyerekeimnek valami nem megy, én is gyötrődöm. Sosem tudom, mikor kellene beavatkoznom és mikor hátralépnem, hogy önállóan birkózzanak meg a problémával. Bizonytalankodom, és ezt a gyerekeim is megérzik.”

Ha csak ezt a két lehetőséget látjuk – beavatkozni vagy hátralépni –, akkor nagyon egysíkúan, a cselekvés felől közelítjük meg a problémát. Ehelyett inkább az a cél, hogy tudatosítsuk: érzelmileg minden pillanatban megtarthatjuk a gyerekünket. Olykor csak egy könnyű érintés kell, és a jó passzban levő gyerek képes lesz megoldani a problémát egyedül is. Máskor azonban szorosan át kell ölelnünk, hogy érezze a határaink adta biztonságot és a támogatásunk melegét.

A hétköznapokban, amikor éppen jól elboldogul a család, a fogásunk ne legyen túl erős. Ezt a közepes intenzitású ölelést azonban rögtön szorosabbra vehetjük, ha a szükség úgy diktálja, amikor pedig erre mód van, akkor nagyobb teret is engedhetünk a gyereknek.

Megtalálni a saját hangunkat

E könyv érzelemközpontú stratégiája a válaszreakcióknak sokkal szélesebb tárházát kínálja, mint amihez általában szokva vagyunk, és segít elkerülni a gyereknevelés négy klasszikus tévútját.

1.      Kiutat mutat a helikopterszülőségből, amelynek során folyamatosan szorongva körözünk a gyerekünk felett.

2.      Megkímél attól, hogy miközben próbaképpen lazára engedjük a pórázt, akaratunkon kívül megszűnjön a kapcsolódás a gyermekünkkel.

3.      Segít elkerülni, hogy reakciónk a gyerekünk szemében fenyegető, erőszakos vagy eltúlzott legyen.

4.      Gyakorlati útmutatást ad ahhoz, hogy megfigyeljük, mi is történik éppen, mielőtt eldöntenénk, hogy szorosan rámarkolunk a kormányra, vagy egy könnyed érintésre van szükség csupán.

Ha már többnyire helyes (vagy legalábbis nem túl disszonáns) hangot ütünk meg a gyerekünkkel, amikor épp valamilyen problémával küzd, akkor a kapcsolatunk és benne a bizalom is erősödni fog. Ebben az esetben gyerekünk nem taszít majd el magától, amikor frusztráltnak és zavarodottnak érzi magát, hanem támaszt keres bennünk, hiszen megtapasztalhatta, hogy személyünkben biztos érzelmi kikötő várja őt, ahol megpihenhet és feltöltekezhet.

A gyerekek sebezhetők, amikor dühösek

Szülőként arra törekszünk, hogy a legtöbb szeretetet adhassuk, amikor gyerekeink a legsebezhetőbbek. Amikor egy gyerek – legyen óvodás- vagy iskoláskorú, kiskamasz vagy tinédzser – igazán dühös vagy feldúlt, akkor feltárulnak a más esetekben akár rejtett mélyebb igények és az érzékeny pontok is. Ezekben a pillanatokban számít igazán, hogy mit mondunk vagy teszünk, mert ilyenkor minden mélyre megy. Nem véletlen, hogy a legélénkebb gyerekkori emlékeink sokszor a rázós időszakokból maradnak meg, és azt őrzik, hogyan kezelték a nehézségeket a szüleink: durván vagy gondoskodó érzékenységgel.

A „legjobb formánk” arra kell, hogy megtaláljuk az egyensúlyt, és megteremtsük azt a biztos pontot a gyerekünk és saját magunk számára, ahol a nehéz helyzetekben megpihenhetünk, és megkereshetjük a helyes irányt.

Amint látni fogjuk, e könyv három részre tagolódik. Az első rész azokkal a kisiklásokkal foglalkozik, amelyek megakadályozhatják, hogy azok a szülők lehessünk, akik lenni szeretnénk. Megvizsgáljuk, hogy milyen ingerek váltják ki belőlünk azokat a visszatérő rossz reakciókat, amelyektől nemcsak gyerekeink szenvednek, hanem mi magunk is. A második részben elmerülünk az együttérző reakciók gyakorlatában; ez a vizualizációs és meditációs módszer segít majd hatékonyan kezelni a gyerek viselkedésével kapcsolatos frusztrációnkat, és emlékeztet arra, hogy valójában kedves, gondoskodó, vidám, rátermett szülők szeretnénk lenni. A harmadik részben bemutatom, milyen változásokat tapasztalhatunk meg, ha rátalálunk saját nyugodt, kompetens hangunkra. Mindezekből nem egy hagyományos önsegítő könyv rajzolódik ki, sokkal inkább egy térkép belső utazásunkhoz. Ahogy gyerekeink napról napra növekednek, megélhetjük a jól végzett munka örömét, és beteljesíthetjük legfőbb reményünket: láthatjuk, hogy alapvetően minden rendben lesz velük.

ELSŐ RÉSZ

Mi az akadálya annak, hogy a legjobb formánkat hozzuk?

A könyvnek ebben a részében azt vizsgáljuk meg, melyek az érzékeny pontjaink, és miért. Fel fogjuk tárni…

•      …hogyan lehetünk jelen egyszerre a családi táncparketten, és ugyanakkor objektív megfigyelőként a páholyban is;

•      …beidegződött rossz reakcióinkat (amelyeket én az ismétlődő érzelmi túlterhelődésből fakadó sérüléseknek szoktam nevezni), és azt is, hogy ezeket miként gyógyíthatjuk meg;

•      …miről árulkodnak testünknek a családi feszültségekre adott reakciói;

•      …hogyan gyökerezhet a konfliktuskerülésünk (avagy harmóniafüggőségünk), illetve a nehéz családi helyzetekre adott másféle reakciónk a saját gyerekkorunkban;

•      …az okokat, amelyek miatt a gyerekeink viselkedése annyira próbára tud tenni és dühbe tud gurítani minket;

•      …hogy miért érezzük magunkat sokszor láthatatlannak vagy alulértékeltnek, és hogy milyen gyakorlati eszközökkel tudunk magunknak méltó megbecsülést szerezni;

•      …hogyan teremthet a családi élet egyszerűsítésének négy alappillére nyugalmat és kiegyensúlyozottságot a mindennapokban, amikor már éppen kezdünk besokallni;

•      …hogyan változtassunk azon, amire befolyásunk van, hogy ne távolodjunk el a családi értékrendünktől.

1
A páholy és a porond

„Ez nem semmi!” – kiabálták a diákjaim, amikor kinyitották a kis fészert. „Ez aztán tényleg nagy gubanc!” A kötél, amelyet épp tanulmányoztak, nem akármilyen darab volt: élénk narancsszínű és több száz méter hosszú. Már a tanári pályafutásom elején rájöttem, hogy az általános iskolás korú gyerekek között vannak, akik inkább a szomszéd városig rohannak, csak el ne kapja őket a fogó. Így hát a nevezetes kötéllel kerítettük el a területünket tornaórán, mivel a határok jelölése abszolút szakmai szükséglet volt. Az egyik kollégám szintén használta a kötelet, de óra végére gyakran kifutott az időből, és ahelyett, hogy szépen összeszedte volna, egyetlen látványos gubancban hajította be a fészerbe.

Az én osztályom ennélfogva mesterévé vált a csomók kioldásának, sőt valósággal lesték rá az alkalmat. Még az időt is mérték, hogy milyen gyorsan tudják megcsinálni, és a bogozás két külön trükkjét is kidolgozták. Az elsőhöz néhány gyereket felküldtünk az iskolaépülethez tartozó kis torony erkélyére, ahonnan remek kilátás nyílt a grundra. Ezek a megfigyelők aztán a maguk madártávlati perspektívájából hasznos instrukciókat tudtak adni a lent bogozó bandának. A másik fogás, amit a gyerekek kitanultak, ez volt: „Soha ne húzz meg egy csomót!” – ez esetben ugyanis a kötél végképp összegubancolódik, és gyakorlatilag kezelhetetlen lesz. Ellenkezőleg, minden csomót gondosan kilazítottak, fokozatosan egyre több és több mozgásteret teremtve maguknak. A ráfordított idő és erőfeszítés aztán meghozta az eredményét, a gubanc kioldódott, és a gyerekek diadalmas rikoltása jelezte a közösen elért sikert az általuk Csomójátéknak nevezett, mulatsággá változtatott munkában.

Eszköz a legjobb formánk eléréséhez

Érzelmi gubancok és feszültségek

A gyerekek bogozótechnikái kitűnő metaforaként szolgálnak nekünk: egy az egyben ugyanezeket az egyszerű alapelveket alkalmazhatjuk minden kapcsolatunkban, a gyereknevelési helyzeteket is beleértve. Mi tehát a teendő, ha a gyerekeinkkel kapcsolatban érzelmi gubancok alakulnak ki bennünk?

Első lépés:

Másszunk fel a toronyba, és lépjünk ki az erkélyre!

Először is némi tárgyilagosságra lesz szükségünk. Tudom, ezt nem könnyű elérni, de létfontosságú. Ehhez pedig felettébb hasznos felhágnunk a szülőség tornyába, kiállni az erkélyre, és letekinteni a kibontakozó eseményekre. Vajon milyen igények nem teljesülnek, amelyek nyomán fellángolt a feszültség?

Ez nem azt jelenti, hogy közben egy pillanatra is kiszállnánk a lenti tevékenységünkből. Benne maradunk, de szélesebb rálátással, és ezáltal ügyesebben tudjuk azt irányítani. Észrevehetjük a kezdődő vihart, és lekiálthatjuk az instrukciókat ahelyett, hogy vakon rángatnánk a helyzet szálait, és a csomó csak még inkább megfeszülne. Ahogy egy háromgyerekes anyuka fogalmazott: „Az segít, ha a gondolkodással és megfigyeléssel képes vagyok befolyásolni a viselkedésemet, mielőtt még elszabadulnának az indulatok.”

De hogyan állhatunk ki az erkélyre anélkül, hogy gyerekünk ezt a kívülállásunk és közömbösségünk jelének lássa?

Kapcsolódjunk: „Látom, milyen nehezen megy ez nekünk.”

Ha megváltoztatjuk az első reakciónkat, az a gyerekeinkkel való kommunikáció irányán is változtat. Egy „Megértem, hogy…” kezdetű nyitómondat azt üzeni, hogy figyelünk, és arról is biztosít mindenkit, hogy nem kezdünk feldühödni. Végül, ami a legfontosabb, finoman megerősíti a gyerekünk felé, hogy mi egy szerető család vagyunk.

Íme, még néhány példa:

•      „Látom, hogy ez még nem igazán megy.”

•      „Látom, hogy ez nagyon zavar téged.”

•      „Úgy látom, hogy most egy kis nyugira lenne szükséged. Megbeszélhetjük kicsit később is, hogy mi bánt téged.”

Második lépés:

Lenn a grundon kilazítjuk a gubancot

Olyan könnyű vádaskodásba és frusztrációba gabalyodni, ha hebehurgyán rángatjuk a kötelet! Minél erősebben húzzuk, annál jobban befeszül a helyzet, míg végül egyetlen hatalmas, kusza csomóvá áll össze. A probléma bármilyen érdemi megoldása ellehetetlenül, marad a düh és a félreértések. Ehelyett fel kell lazítanunk a gubancokat.

Lássuk az ő nézőpontjukat:

„Segítesz nekem megérteni a te álláspontodat?”

Az igazság minden szituációban egy utazás, nem pedig az úti cél. Túlságosan gyakran véljük a valamiről alkotott elképzelésünket „a” valóságnak. A gyerekeknek saját elképzelésük van arról, hogy ez vagy az a nehéz helyzet hogyan állt elő. Felnőttként persze a gyerekeinknél általában tárgyilagosabbak vagyunk, és jobban átlátjuk a teljes képet, de mint szülők hatékonyabbak lehetünk, ha nem cselekszünk automatikusan, és a maga nézőpontjáról kérdezzük a gyerekünket. Mindig jobban tesszük, ha előbb meghallgatjuk őt is, mint ha azonnal problémamegoldó üzemmódba kapcsolnánk.

Az én kedvenc kérdésem így szól:

„Segítesz nekem megérteni, hogy te hogyan látod ezt?”

Ha pedig nem csak ketten vagyunk érintettek az adott ügyben, esetleg ezzel is kiegészíthetjük:

„Ahogy te látod a dolgot, az mintha eltérne a testvéred álláspontjától vagy az enyémtől, de ez teljesen normális, semmi baj nincs vele.”

Ha csak ketten vagyunk a slamasztikában, akkor is magyarázzuk meg, hogy különbözőképpen látni a dolgokat rendjén való. Ez mindkettőnknek segít megőrizni a magunk igazságát, és ugyanakkor fenntartani a kapcsolódást is, hiszen az eltérő nézőpontok elismerésével az egymás iránti kölcsönös tiszteletet fejezzük ki. Ha testvérek is benne vannak az aktuális ügyben, korántsem szokatlan, hogy vetélkedés indul értünk, mint értékes szövetségesért, és a dolgok ezen a ponton hamar elfajulhatnak. A második mondattal elejét vehetjük annak, hogy a gyerek a saját egyedüli igazságát hangsúlyozva állítsa, hogy a testvére hazudik, és ezzel próbáljon minket a maga oldalára állítani.

Váltsunk hangnemet: Nem az számít, mit mondok, hanem az, hogyan mondom.

A két fenti stratégia – a „Látom, hogy…” és a „Segítenél nekem…?” – tompíthatja a hangunk élét, amire a gyerekeink olyan érzékenyek. De ami még fontosabb: abban is segít, hogy más érzelmi alapállást vegyünk fel. Ahelyett, hogy belemennénk az eszkaláció unalomig ismert mintázatába, kiállhatunk az objektivitás erkélyére, miközben szeretetteljesen részt veszünk a gyerekünkkel együtt a bogozásban, odalenn a grundon.

Mindig lenyűgözve néztem, ahogy a gyerekek keresztülküzdötték magukat a kötéljátékon. Bár pontosan tudták, hogy a csomó rángatása nem vezet eredményre, néhányan mégsem bírták megállni, hogy ezzel próbálkozzanak. Minden alkalommal, amikor ez előfordult, valaki azt mondta: „Ne rángasd, ettől csak még rosszabb lesz!”, vagy ahogy egy kilencéves kislány fogalmazott: „Ne fojtogasd – hagyd lélegezni!” Pontosan ezt célozzuk meg szülőként is, amikor megfigyeljük önmagunkat és családunkat a toronyból, miközben ugyanabban az időben szeretettel kapcsolódunk hozzájuk a grundon.

2
Az ismétlődő érzelmi túlterhelődésből fakadó sérülések gyógyítása

Erős párhuzam vonható aközött, hogy miként kezeljük testünk fájó, problémás részeit, és hogyan dolgozhatunk legjobban a gyereknevelésben szerzett érzelmi horzsolásainkkal. A gyógytornászok és a foglalkozásterápiával foglalkozó szakemberek jellemzően kétféleképpen kezelnek egy problémát. Legelőször is igyekeznek megállapítani, milyen ismétlődő tevékenység váltja ki az izom gyulladását vagy koptatja el az ízületet. Ha egy ismétlődő mozdulat rossz szokássá – úgynevezett mozgási vakfolttá – vált, akkor kiigazítása előfeltétele a test gyógyulásának. Ezután – ahelyett, hogy a sérült pontot nyomkodnák és böködnék, ami nemcsak rendkívül fájdalmas volna, de jó eséllyel újabb gyulladást is okozhatna – a terapeuta kimasszírozza a baj fészke körüli izmokat. Így egyrészt elejét veszi a probléma továbbterjedésének, másrészt megteremti a feltételeit annak, hogy a gyulladás megnyugodhasson.

Családi kapcsolatainkban gyakoriak a viselkedési vakfoltok, vagyis azok az ismétlődő cselekvések, amelyek végül érzelmi gyulladást okoznak. Ha tudatosítjuk magunkban e rossz szokásokat, akkor módunk nyílik megérteni a fájdalom okát, és elkezdhetünk gondolkodni a módunkban álló változtatásokon.

Íme, három példa olyan rossz szokásokra, amelyekre fény derülhet:

•      provokatív vagy szarkazmusba hajló kommunikációs stílus

•      gyakori letorkolások

•