Mielőtt a hajó elindul

L.A. Slow

L.A.Slow

CSAK EGY TÖRTÉNET

Mielőtt a hajó elindul

1. 2490. szeptember 12.

Lófej csillagköd

A behatoló még az űrruhán keresztül is atletikus alkatú férfinak tűnt. Markáns arcát sűrű, sötét haj keretezte, homlokára fejlámpát erősített. Jobb kezében kis kaliberű lőfegyvert tartott, a bal alkarján egy számítógép villogott, amelyre olykor vetett pár pillantást. Erre nyilvánvalóan csak kiegészítésként volt szüksége, mert gyors, célirányos léptei egy bizonyos kabinhoz vezették.

Egy extra energiafröccs és a manuális kód beírása után az ajtó feltárult – és nyitva is maradt. A pilóta itt torpant meg először, mióta a fedélzetre lépett. Mosollyal az arcán szétnézett, majd helyet foglalt egy konzol előtt. Csatlakoztatta az energiaegységét és bekapcsolta a gépet, amely pár villanás után életre kelt.

Az öndiagnosztika lefutása után a gép megszólalt.

– Kérem, végezze el a retinaszkennelést!

A képernyőn megjelent a szkenner felülete, a pilóta pedig az érzékelési távolságba dőlt. A program változó fényerővel ellenőrizte az alany kilétét, majd megszólalt:

– Az azonosítása megtörtént, várom a parancsait, Walden ezredes.

– Állítsd össze az Elmo’s Fire teljes legénységi listáját 2474. október 1-jéről, és másold át a csatolt hordozóra! – hangzott el az utasítás néhány másodperccel később.

Egy, a behatoló számára lassan múló perc után a gép jelzett:

– Utasítás végrehajtva.

A pilóta eddig nem lehetett biztos benne, hogy jó nyomon jár, de a történtek alapján csakis teljes sikerként tudta értelmezni a helyzetet. Elégedetten dőlt hátra és kezdte eltervezni a következő lépését. Miután elkönyvelte, hogy a terv a következő fázisába lépett, nagy sóhajjal fújta ki tüdejéből a levegőt. Visszaszívni azonban már nem tudta – a nyakára feszülő vékony kábel megakadályozta ebben. Miközben kétségbeesetten próbálta meglazítani a feszes fémszálat, meglepetten észlelte, hogy rajta kívül még hárman tartózkodnak a helyiségben. Egyikük szemügyre vette a pilóta fegyverét, majd hangosan morfondírozott:

– Nicsak, nicsak, vajon kit sodort hozzánk a sors?

A kérdés feltevője végigmérte a fuldokló pilótát, majd a monitor felé hajolt. Pár másodperccel később döbbenten fordult a társaihoz.

– Fiúk, nem fogjátok elhinni ki tisztelt meg ma minket!

– Ne csigázz! – nyögte a férfi, aki komoly erőfeszítést fejtett ki a pilóta fojtogatása közben.

Az előző alak azonban nem rá, hanem a pilótára nézett. Hosszasan végigmérte az arcát, majd így szólt:

– Walden ezredes… Ön nem öregszik!

1. Újra otthon

A monitor előtt álló férfi előrehajolt, és közvetlen közelről kezdte tanulmányozni Waldent. Pár pillanat múlva intett a társának, aki erre kissé lazított a Walden nyakát szorító kábelen.

– Nyugodjon meg, ezredes – mondta halkan, szuggesztíven a férfi, aki szinte pár centiméterről figyelte az előtte ülőt. Amikor látta, hogy szavainak van foganatja, az előző stílusában hozzátette:

– Tegye a kezeit a szék karfájára, markolja meg azokat, lélegezzen mélyeket. Ellenkező esetben folytatjuk a korábbi, úgymond, kezelését.

Walden engedelmeskedett, mélyeket lélegzett – már amennyire a nyakán lévő, kissé meglazított huzal ezt lehetővé tette. Szervezete feltöltődött oxigénnel, kidülledő erei elsimultak, és kezeivel megmarkolta az ülés karfáit.

– Jó! – érkezett a higgadt dicséret. – A további kapcsolatok fejlesztésének reményében jelzem: a csinos kis űrhajója már nem ott van, ahol hagyta. Szökési kísérletnek, hősködésnek nincs értelme. Ezeket, természetesen, azonnali megtorlás követi. Megértett?

Walden kurtát biccentett.

– Rendben – bólintott a férfi. – Jól gondolom, hogy a P.M. név nem valami pajzán mozaikszó, mondjuk például Punci Mágnes?

Walden ismét bólintott.

– Ismerve a helyzetet én a Post Mortemre tippelnék.

– Eltalálta – hörögte Walden.

– Örülök. Egyébként megismer engem? Bevallom, én nem tippeltem volna magára, amikor először megláttam.

Walden tanulmányozni kezdte az előtte álló személyt. A húszas éveiben járónak tűnő férfi testén helyenként megfeszülő ruha kidolgozott izomzatot sejtetett. A karamellbarna bőr, sötét szemek, rövid göndör haj és a széles járomcsonttal kevéssé harmonizáló karakteres orr ismerősnek tűnt számára, de időbe telt, mire a látványt összhangba hozta saját helyzetével.

– Bronson őrnagy? – tippelt még mindig torz hangon.

– Gratulálok! – ismerte el Bronson mosolyogva. – Jól kombinál még most is. Más helyzetben azt mondanám, hogy az ön korában ez figyelemre méltó. Hány éves is most? Mármint valós időben.

– Százhárom.

– Szép! Nem ön a korelnök közöttünk, de dobogón van.

Walden igyekezett kihasználni a barátságosabb hangnemet.

– Levenné a hurkot a nyakamról? – kérdezte. – Nem áll szándékomban megszökni, nem véletlenül vagyok itt.

Bronson jóváhagyó pillantására lekerült a hurok Walden nyakáról, ő pedig megnyomkodta, masszírozta a korábban szorított testrészt.

– Tartson velünk – intett Bronson egykori elöljárójának – , lesz alkalma elmagyarázni, miért is tisztelt meg minket a látogatásával. Előre jelzem, hogy a korábbi rangjához nem célszerű ragaszkodnia.

– Milyen hierarchia szerint működik az Elmo’s Fire? – kérdezte Walden, miközben feltápászkodott a székből.

Kicsit megszédült, de a korábban őt fojtogató férfi bátorító mosollyal megfogta a karját, és segített neki visszanyerni az egyensúlyát.

– Egyféle demokrácia az elfogadott nálunk. Jó gondolatokkal, ötletekkel, belefektetett munkával, elérheti a közösség megbecsülését. Ha…

– Ha…? – jött a bizonytalan kérdés.

– Ha befogadjuk önt – tette hozzá a férfi, miközben a korábbi hurkot játszva lengette.

– És ha nem fogadnak be?

– Ezzel ráérünk foglalkozni – intett nyugtatóan Bronson, miközben zsebre vágta Walden korábban elkobzott pisztolyát.

– Most pedig jöjjön!

Amikor kilépett a kabinból, Walden meglepve tapasztalta, hogy az érkezésekor még sötét folyosók most már kellemes félhomályban derengtek. A levegő fémes ízű volt, a környezet meglepően tiszta. Ahogy Bronson nyomában haladt, hátrapillantott, és látta, hogy a másik két férfi egy kanyarnál eltért az ő útvonaluktól.

– Hová megyünk? – kérdezte Walden egykori beosztottját, aki láthatóan nem tartott tőle.

– Találkozni fog a többiekkel, és elmondhatja, mi hozta ide – pillantott rá Bronson. – Készüljön hosszú sétára – a lifteket csak vészhelyzetben használjuk.

– Hányan élnek még az Elmón? – kérdezte Walden.

– Valamivel több mint ezerötszázan.

– Ennyien rekedtek a hajón a Trilunnis melletti csata után?

– Nem egészen, de közel jár – mondta Bronson, miközben végigmérte Waldent. – Nem titok, és az a lista, amit lekért, mutatja, hogy nagyjából tisztában van a helyzettel. Összesen háromezer embert hagytak sorsára a vezetőink a csata után. Az Elmo’s Fire nagy része sértetlen maradt, a sérült szekciókat időben sikerült lezárni. Utána pedig csak vártuk a megmentőinket.

– Akik nem jöttek el – suttogta Walden, átérezve az itt rekedtek kilátástalan helyzetét.

– Akik nem jöttek el – ismételte Bronson keserűen. – Nehéz idők voltak.

– Azt mondta, háromezren maradtak itt, most pedig ezerötszázan vannak. Mi történt a többiekkel? Ha ők is olyanok, mint mi…

– Ők nem voltak olyanok, mint mi – őket csak a quadritok kísérlete után vezényelték ide.

– Szóval tudnak a quadrit kísérletről – vonta le a következtetést a volt parancsnok.

– Természetesen. Mit gondol, nem analizáltuk a történteket? – kérdezte Bronson önérzetesen, kissé kihívó hangon.

– Nem erre gondoltam – rázta meg a fejét Walden – , de a kérdésre még nem válaszolt. Mi történt az eltűnt ezerötszáz fővel?

Bronson arcán futó mosoly árnyéka jelent meg.

– Mit gondol, mit ettünk? – kérdezett vissza.

Walden lába földbe gyökerezett. A kérdés hallatán döbbenten nézett a férfira. Reakcióját látva Bronson is megállt, majd visszafordult.

– Nem kell mindent komolyan vennie! – villantotta meg hófehér fogsorát. – Egy anyahajón, amely nyolcezer fő ellátására van feltöltve, senkiből sem lesz kannibál – legfeljebb az ízvilág miatt – mondta, miközben felvonta a szemöldökét.

Walden arca még mindig nem árulkodott megkönnyebbülésről. Bronson elkomorodott, majd miután újra elindultak, folytatta:

– Valójában kétezren haltak meg a hajón az elmúlt huszonnégy évben. Ahogy mondtam, ők jórészt a quadrit kísérlet után idevezényelt állomány tagjai közül kerültek ki, de mi sem vagyunk immunisak a betegségekre és fertőzésekre. Illetve mielőtt teljesen felismertük volna a helyzetünket, más áldozatok is voltak. Sajnos.

– Mire gondol? – tudakolta Walden.

– A szervezetünk az idő múlásával egyre gyorsabban regenerálódott, ahogy azt maga is tapasztalta – mondta, Waldenre pillantva. – Az első években még nem értettük ennek az okát, így sokan elhunytak azok közül, akik bármilyen mesterséges medikai implantátummal rendelkeztek. A kilökődési folyamat okozta trauma végzett velük.

A gyászos kijelentést követő, nyomasztó csendet végül Walden törte meg.

– Háromezren túlélték, kétezren meghaltak, most pedig ezerötszázan vannak. Valami nem stimmel.

– Az egyik apró részlet, hogy önmagát is beleszámítja a létszámba – mosolyodott el Bronson. – A másik, hogy nem maga az első visszatérő.

Walden ismét megtorpant, majd gyors léptekkel Bronson nyomába ért.

– Vannak visszatérők? – kérdezte izgatottan.

– Vannak – felelte Bronson. – Nem maga az egyetlen, aki elgondolkodott a történteken. Persze őket nem volt könnyű kiszúrni az egyszerű haszonlesők közül.

– Tehát olyanok is akadtak… – meredt maga elé Walden.

– Voltak… – bólintott Bronson. – De mostanra egyre kevesebben bukkannak fel. A kiszórt radioaktív szennyezés is elriasztja a kíváncsiskodókat.

– Nekem is feltűnt, amikor ide közelítettem – jegyezte meg Walden. – Honnan szerzik hozzá az anyagot?

– Az áramellátást a vészhelyzeti reaktor biztosítja, mivel a hajtómű beindítása túl feltűnő lenne. A tartalék energiatermelő egy avítt atomreaktor, amely eredetileg csak kisegítő áramforrásként szolgált. Sok szennyeződést termel, és számunkra ez most éppen kapóra jön.

– Mi történt azok járműveivel, akik visszatértek?

– Egészen tekintélyes járműparkunk gyűlt össze a hangárokban – mondta Bronson. – Jórészt kompok, valamint néhány teherhajó, amelyeket jelenleg is használunk.

– Mire használják őket? – kérdezte Walden.

Bronson sejtelmes mosollyal pillantott rá.

– Ahogy mondtam, nem vagyunk kannibálok – fordult felé, miközben a vigyora kiszélesedett – , még az íze kedvéért sem. Az ételszintetizálók pedig nem töltik fel magukat. De már itt is vagyunk.

Walden azonnal ráismert a teremre, ahová kettesben beléptek. Egykor itt tartották az állományi gyűléseket. Most a helyiség egyik végében egy pódiumszerű emelvény állt, előtte pedig rendezett széksorok húzódtak. A legtöbb ülőhely foglalt volt. Az emberek többsége fiatalnak tűnt, köztük számos trikki is akadt. Férfiak és nők vegyesen néztek fel rá. Legtöbbjük külleme fiatalos benyomást keltett, de néhányan láthatóan már az ötvenes-hatvanas éveikben jártak.

– Ezek szerint vannak, akik asszimilálódtak – futott át Walden gondolatain.

Közben Bronson nyomában fellépett az emelvényre, majd annak intésére helyet foglalt. Bronson a pódium szélére lépett, és hangját felemelve megszólalt:

– Hölgyeim és uraim!

A megszólítás kívülálló számára talán kissé teátrálisnak hathatott volna, de ebben a közegben természetesnek tűnt.

– Tudtuk, hogy vendégünk érkezett, de a személye engem is meglepett. Velem ellentétben talán sokan már az első pillantásra ráismertek. A többiek számára bemutatom Walden ezredest, az Elmo’s Fire egykori parancsnokát, majd parancsnokhelyettesét.

A bemutatást hangos felhördülés kísérte. Néhányan be is kiabáltak, a reakciók egyértelműen nem voltak barátságosak. Bronson széles mozdulattal csendre intette a társaságot, majd folytatta:

– Megértem az indulatokat, de próbáljunk racionálisan viselkedni. Mérlegeljünk minden szempontot, mielőtt ítélkezünk. Először hallgassunk meg egy felszólalót. Coleman?

Intett az egyik lent ülő férfinak, aki komótosan felállt. Előbb szúrós pillantást vetett Waldenre, majd végignézett a teremben.

– Rendben! – csapta össze hangosan a kezét. – Én azt mondom, zsilipbe vele!

Kijelentését innen is, onnan is hangos helyeslés követte.

– Azt is megmondom, miért! – folytatta Coleman, előre lendülve, miközben az előtte lévő szék támlájára támaszkodott. – Ő volt a hajó parancsnoka a quadrit vezetés alatt. Alapos okunk van feltételezni, hogy összejátszott velük a kísérletük során!

– Mire gondolsz? Miért tett volna ilyet? – kérdezte higgadtan Bronson, aki ezzel mintha védővé lépett volna elő egy spontán bírósági tárgyaláson.

– Túl azon, hogy ügyesen törleszkedett a feletteseihez? – Coleman teátrálisan körbenézett a teremben. – De mondok még egy okot! Mindannyian emlékszünk, hogy nézett ki akkoriban az ezredes úr. A szemlék alkalmával láthattuk: egy jól karbantartott, de már a hatvanas évei végén járó gazdag trotty volt, aki biztosan örömmel visszafiatalodott volna. Úgy tűnik, jól számított, mert be is jött neki.

A helyeslő zúgás hullámszerűen áradt szét a teremben, Coleman pedig szinte azonnal folytatta:

– De mit is kockáztatott? Élt már eleget, legfeljebb véget ért volna számára a játék. Viszont már akkor háromezren belehaltak a quadrit kísérletbe, amelyhez ő lelkesen asszisztált. És – tette hozzá szúrósan – azóta is rengetegen rámentek.

– Coleman! – szólt közbe Bronson. – Azt azért ne feledjük, hogy ami Waldennek bejött, az nekünk, jelenlévőknek is hasznunkra vált. Tudom… – intette csendre a zúgolódókat. – Voltak áldozatok. Háború zajlott, ahol semmire sincs garancia. Rengeteg stressz ért minket, és a bizonytalanság még most sem ért véget, mert nem tudhatjuk, mi vár még ránk. Leszámítva egy dolgot: a fiatalodásunk megállni látszik. Legalábbis egyikünk sem változott vissza csecsemővé – még.

Az utolsó mondatára halk nevetés futott végig a termen, majd fokozatosan elhalt. Bronson folytatta:

– Persze nem vagyok ügyvéd, nem is akarom védeni Walden ezredest, csak próbálom ellenpontozni az első felszólalást. Mint más esetekben, most is elfogadom a többség döntését. De először hallgassuk meg az Elmo’s Fire egykori parancsnokát.

Alighogy Walden felállt, és szólásra nyitotta a száját, a teremben lévő hangsugárzókból érkező információ elterelte róla a figyelmet.

– Figyelem! Itt az ügyeletes! Behatoló érkezik a tizenkettes zóna irányából! Ismétlem, behatoló érkezik!

Bronson azonnal állított a kezében tartott kommunikátoron, majd amikor ismét megszólalt, a falakból is visszhangzott a hangja.

– Itt Bronson őrnagy! Teljes harckészültséget rendelek el, mindenki foglalja el a számára kijelölt pozíciót. Most! Coleman százados, a huszonkettes egységgel őrzési feladat céljából itt marad!

Walden még mindig bizonytalanul álldogált korábbi helyén, amikor Bronson odalépett hozzá és halkan megkérdezte:

– Mit tud a most érkezőkről?

A szigorú hangon feltett kérdést már csak a közelben állók hallották.

– Semmit – szabadkozott Walden, érezve a pillanat súlyát. – Egyedül érkeztem.

Bronson egy pillanatig fürkészte az arcát, majd halkan közölte:

– Mondjuk, hogy hiszek magának.

A következő mondatát azonban már hangosabban intézte az őrzésre kijelöltekhez:

– Itt maradnak, amíg a helyzetet rendezzük. Az őrzés a maguk felelőssége! – Azzal sarkon fordult, és távozott.

Walden visszaereszkedett a székébe, onnan figyelte, ahogy a terem lassan kiürül. A legénység távozása meglepően fegyelmezetten zajlott. Bár korábban úgy tűnt, mintha mindenki spontán foglalta volna el a helyét, most látszott, hogy az egyes sorok mértani közepüknél kettéváltak, majd onnan indult mindenki a legközelebbi ajtó felé. Nem volt kapkodás, lökdösődés vagy hangos beszéd. Csak pontosan kivitelezett mozdulatok, melyek közepette csupán a léptek tompa zaja visszhangzott.

Hamarosan Walden egyedül maradt a pódiumon, vele szemben hatan ültek, őt figyelve. A csoport élén Coleman helyezkedett el, kezében egy kézifegyverrel, amelyet egyenesen Waldenre szegezett.

Walden hunyorítva tanulmányozta a fegyvert, majd döbbenten ismerte fel: ez az ő pisztolya – az, amelyet magával hozott a fedélzetre.

Egy ideig néma csendben méregették egymást, végül Walden törte meg a feszült hallgatást:

– Ihatok egy kortyot?

– Nem! – vágta rá keményen Coleman.

Kis idő elteltével Walden újabb kérdést tett fel:

– Felállhatok?

– Nem! Nem iszik, nem áll fel. Csendben marad, vesz levegőt, és örüljön, hogy egyáltalán megteheti. Ha még egy szót szól, azonnal lelövöm. Lesz, aki még meg is köszöni, higgye el.

Walden úgy döntött, jobb, ha nem keres több bizonyítékot a burkolatlan ellenszenvre. Hallgatott, és magában próbálta fürkészni a jövőt – kiindulva abból a derűlátó feltételezésből, hogy számára még létezhet jövő.

Közel egy órával később a falakból ismét Bronson hangja csendült fel:

– Harckészültség lefújva!

Miután Bronson szavai elhangzottak, a terem ismét elkezdett megtelni a legénység tagjaival. Ugyanolyan fegyelmezetten foglalták el helyeiket, mint ahogy korábban elhagyták azokat. Walden mindössze annyi különbséget érzékelt, hogy ezúttal halk beszélgetésfoszlányok is eljutottak hozzá. Különösen elgondolkodtatta egy elcsípett párbeszéd az őrzésére rendelt személy és egy mellette ismét helyet személy között.

– Hazajött valaki?

– Nem.

A rövid párbeszédből levonta az egyetlen logikus következtetést, amitől – ha ez egyáltalán lehetséges volt – még kellemetlenebbül érezte magát. Zavartan nézett Bronsonra, aki a pódiumra lépve előbb végigmérte őt, majd ismét a többiek felé fordult:

– Elismerésem a csapat tagjainak, ismét sikerült megvédenünk magunkat! – tartott egy rövid szünetet, majd folytatta: – Biztos vagyok benne, hogy többen párhuzamot látnak Walden ezredes felbukkanása és a harckészültséget kiváltó esemény között. Egyelőre azonban javaslom, hogy ne vonjunk le elhamarkodott következtetéseket. Folytassuk ott, ahol korábban abbahagytuk: hallgassuk meg az Elmo’s Fire egykori parancsnokát.

Walden felállt, a pódium széléhez lépett, és végignézett az összegyűlteken. Bár a korábban elhangzó bekiabálások nem tűntek barátságosnak, néhány kivételtől eltekintve nem látott kifejezett ellenséges érzületet az arcokon. Ezt biztató előjelnek vette. Az emberek várták, hogy kiálljon magáért, neki viszont fogalma sem volt róla, hogyan is kezdjen bele. Úgy döntött, hogy a legegyszerűbb, ha őszinte lesz. Akárcsak az elmúlt időkben többször, most is hangosan fogalmazta meg gondolatait, mintha csak magában beszélne. Ez a szokása akkor alakult ki, amikor rájött, hogy bár a külseje fiatal maradt, az őt körülvevő, látszólag vele egykorú emberekkel már nem könnyen értette meg magát.

– Csak találgatni tudok arról, ami az imént történt. Emiatt nincs semmi kézzelfogható bizonyítékom arra, hogy cáfoljam, közöm volt hozzá! – egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: – Ahogyan nem tudtam a quadrit kísérletről sem. Hozzáteszem, a vádlóm sem tudott bizonyítékot felmutatni az ellenkezőjére. Márpedig klasszikus értelemben nem az ártatlanságot kell bizonyítani, hanem a vádat tényekkel megalapozni. Ami ellenem elhangzott, az puszta feltételezés. De nem vitatkozni jöttem.

Újra végignézett a hallgatóságon, kijelentve:

– Azok, akik ott voltak velem a hídon, amikor látszólag huszonkét évet léptünk előre az időben, talán még emlékeznek akkori tanácstalanságomra. Persze, ez jelenthetett bármit – tárta szét a karját. – Tény, hogy a kísérlet után itt maradtam a hajón, a személyzet tagjaként, ugyanúgy kockára téve az életemet, mint bárki más. De ez már a múlt!

Végignézett az egybegyűlteken és ismét belevágott:

– Hadd meséljem el, mi történt velem azóta, hogy az Elmo’s Fire a Trilunnis fölött végzetes találatot kapott. Mivel időben felismertem a vészhelyzetet, sikerült elérnem az egyik mentőegységet. Beismerem, talán nem kellett volna a saját életemet mentenem, de az önvédelem ösztöne mindannyiunkban ott van. Ráadásul akkor már nem voltam a hajó parancsnoka, nem volt érdemi beleszólásom a döntésekbe. A mentőkomp átszállított a flottánk egyik hajójára, amely a központi koordináció szerint visszavonulásba kezdett.

Egy pillanatra elhallgatott, majd halkabban hozzáfűzte:

– Én, függetlenül a rangomtól, a többi menekülővel együtt egy hangárban éltem napokon keresztül. A visszavonulás végeztével a túlélőket harcoló egységekhez irányították. Ekkor a képzettségemnek megfelelően egy medikai részleghez kerültem, ahol éveket töltöttem el gyógyítással. A munka elterelte a figyelmemet önmagamról, de egy idő után nekem is feltűntek a fizikai változások.

Coleman vádjaira visszautalva Walden keserűen elmosolyodott.

– Igen, jól látja. Egy öreg trotty voltam. De idővel, ahelyett, hogy tovább öregedtem volna, fiatalodni kezdtem. Nem részletezem – ezt a jelenséget mindannyian megtapasztalták.

Kis szünet után Walden ismét körbetekintett, majd folytatta:

– Szerencsémre az egységem parancsnoka kapitulált a császári erők előtt. Ekkor engem – az egészségügyi személyzet többi tagjával együtt – egy császári fennhatóság alatt álló bolygó egészségügyi központjába vezényeltek, mintegy büntetésként. Itt éltem meg a háború végét, azt az időszakot, amikor a Sector-lázadás vezetői megállapodtak a Császárral.

Egy pillanatra elhallgatott, majd halkabban tovább mesélt:

– Pár év elteltével, a koromra való tekintettel, viszonylag egyszerű volt leszereltetnem magam, majd folytattam az életemet a civil szférában. Mentálhigiénés szakemberként szerencsére nem volt nehéz gondoskodnom magamról. Volt némi egyéb hátterem is, de gazdagnak nem mondhattam magam. Gyakran változtattam a praxisom helyét, de mivel valóban jó szakember vagyok, soha senki nem kezdett nyomozni utánam.

Újabb szünetet tartott. Végignézett a hallgatóságon, és lezárta a beszámolóját:

– Már jó ideje felmerült bennem a gondolat, hogy meg kellene keresnem azokat, akik velem egy cipőben járnak. Jobb ötletem nem lévén, amint lehetőségem nyílt rá, vásároltam egy saját gépet és ide repültem. És most itt vagyok.

A beálló csendet Coleman törte meg. Karba font kézzel, székén előrecsúszva meredt Waldenre:

– Jó kis mese volt, de engem nem győzött meg!

– Azért ne feledjük el – szólt közbe Bronson – , hogy Walden valóban itt van. Önként jött az Elmóra, és az elmondottakat alátámasztja az is, hogy elfogásakor éppen a túlélőkre vonatkozó információkat kérte le a hálózatról.

– Ki tudja, kinek a megbízásából érkezett! – vágott vissza Coleman.

– Egyedül érkezett. Ez sok mindent elárul.

– Ez a kijelentés nem teljesen állja meg a helyét – acsarkodott Coleman. – Ahogyan azt sem tudhatjuk, kinek és mit fog elárulni, ha szabadon engedjük.

– Igaz! Viszont egyelőre az elengedésnél még nem tartunk – mutatott rá Bronson. – Van valakinek építő jellegű javaslata a témával kapcsolatban?

– Van! – szólalt meg egy nő, aki szemmel láthatóan nem a közösség újra fiatalodó részéhez tartozott. Miközben lassan felállt, elengedte a mellette ülő férfi kezét, majd annak féltő pillantásától kísérve szólásra jelentkezett.

– Mit javasol, Millie? – kérdezte Bronson.

– Millie Cowley vagyok, talán emlékszik még rám az ezredes. Csak futólag találkoztunk, de ez most lényegtelen… – fűzte hozzá szerénységet sugalló halksággal. – Nyilván, hogy én mit hiszek, mellékes, de úgy vélem, értéket nem szabad elpazarolni. Tegyünk egy próbát! Azt gondolom, a volt parancsnokunk kreatív elme, adjunk neki pár percet. Ha addig kirukkol valamivel a jövőnkre való tekintettel, kapjon egy új esélyt.

A felszólalást helyeslő zúgás követte.

– Legyen öt perc! Óra indul! – kiáltott közbe Coleman gúnyosan.

Walden Bronsonra pillantott, majd amikor az biccentett, ismét felállt a székéből. Katonaként túl lezsernek számító mozdulattal zsebre vágva kezét lassan elindult az emelvényen.

– Öt perc… nem sok idő egy szabatos jövőkép felvázolásához. Ha túllépem ezt az időlimitet, talán még ne vegyék a fejemet, de gondolkodjunk, amíg van mivel. Tehát a nagy kérdés: örökre rejtőzködni akarunk, vagy kezdeni is akarunk valamit azzal, amink van? Nyilván nem vagyok abban a helyzetben, hogy megmondjam: mit kezdjünk magunkkal, de támadt egy ötletem. Csak most körvonalazódik bennem a gondolat, úgyhogy amit most elmondok, tekintsük hangos elmélkedésnek. Véleményem szerint ha azt akarjuk, hogy hosszú távon is legyen jövőnk, akkor néhány alapvető kérdést tisztáznunk kell. Nézzük tehát, lista jelleggel, mit gondolok fontosnak:

1. Maradjunk életben, és keressük meg mindazokat, akik hozzánk hasonlóak.

2. Legyünk mobilisak.

3. Szerezzünk hivatalos státuszt, kerüljünk legalitásba.

4. Rendelkezzünk a védelemhez szükséges eszközökkel – mindezt a harmadik ponttal összhangban.

5. Kerüljünk ki minden politikai játszmából.

Adott kis időt az elhangzottak megemésztéséhez, majd folytatta:

– Ha mindezt szem előtt tartjuk, felugrik a kérdés: hogyan csináljuk?

Kérdőn körbenézett a társaságon.

– Alapítsunk magánhadsereget? – kiáltott közbe valaki a hátsó sorokból.

– Ez erősen szembemegy az első ponttal – vetette ellen Walden.

– Van más ötlet? – érdeklődött tovább.

– Kérdésem van – állt fel egy korábbi zászlós, akinek Walden nem emlékezett a nevére. – Miért lényeges a mobilitás? Itt is jól elvagyunk.

– Ez a nulladik kérdés: örökre rejtőzködni akarunk? Hozzáteszem, ezt elvetélt gondolatnak tartom. Hosszú távon mindenképpen. Egy ideig rejtőzködhetünk, de előbb-utóbb biztosan lelepleződünk.

– Miért lenne? És eddig is képesek voltunk megvédeni magunkat.

– Igen, ezt látom. – Walden úgy döntött, feltesz egy kockázatos kérdést: – Miközben önmaguk védelme érdekében cselekednek, nincsenek erkölcsi aggályaik?

A teremben néma csend állt be, aztán valaki a hátsó sorokból megtörte a hallgatást:

– Ezek közönséges rablók voltak. A védekezés pedig védekezés!

– Ebben aligha téved – ismerte el Walden. – Persze, ha jól tudom, rablónak azt nevezik, aki más tulajdonát ellenszolgáltatás nélkül sajátítja ki, vagy más módon próbál hasznot húzni belőle. Kinek a tulajdona jelenleg ez a hajó, ami egyébként valószínűleg roncsnak minősül? Amennyiben az önvédelem radikális lépése előtt sort kerítettek a szabályzat által előírt felszólításra, figyelmeztető lövésnek, fejet is hajtok a tettek előtt.

– Mindig megejtjük a felszólítást – szólt közbe Bronson. – Egyébként nem tudnánk kiszűrni a hazatérőket.

– Ez is valami – fogadta el Walden, úgy gondolva, nem feszíti tovább a húrt. – Viszont kitartok az álláspontom mellett: rejtőzködni csak ideig-óráig lehetséges. Egyszer fény derül az ittlétünkre. Akkor az is kiderül, kik és mik vagyunk. Onnan kezdve pedig csak várhatunk addig, amíg valakinek nem kezdjük szúrni a szemét.

– Miért lennénk bárkinek is útjában?

– Mert mások vagyunk, mint ők. Erre eddig a történelemben mindig ráfizetett valaki. Márpedig jelen helyzetben mi vagyunk hátrányban minden tekintetben. Nagyon csodálkoznék, ha még senki sem keresne minket. Akik szétszóródtak a csapatunkból, azok – még ha nem is szándékosan – jó eséllyel már felkelthették a kívülállók figyelmét. Minden más szempontból is, de ebből az egyből különösen, érdemes a legrosszabbra készülni. Okosnak kell lennünk! A butaság olyan luxus, amit csak az erősek engedhetnek meg maguknak.

– Azt hiszem, már eltelt az a bizonyos öt perc, de eddig még csak az látszik, hogy az ezredes nagy dumás. Hol az ötlet? – szólt közbe egy alak a Coleman mellőli székről.

– Rendben, legyen. De hadd idézzek egy klasszikust: nevessetek ki, köpjetek le, üssetek meg, de gondolkodjatok el a javaslatomon.

– És mit tettek erre a klasszikusban? – kérdezte Bronson féloldalas mosollyal.

– Kinevették, leköpték, megütötték az illetőt, majd elgondolkodtak a javaslatán.

– Sok a szöveg! Mi az ötlet? – jött a kérdés a nézőtérről.

– Alakítsuk át az Elmo’s Fire-t intergalaktikus szállodává – rukkolt elő Walden a jószerével a pillanat szülte ötlettel.

Dermedt csend nehezült a teremre. Aztán egy komor hang szólalt meg a hallgatóság soraiból:

– Nem kellene most azonnal kizsilipelni az ezredest?

Többen helyeslően morogtak, de Bronson felemelte a kezét, és a zúgolódás elhalt. A csend szinte tapinthatóvá vált.

– Azt hiszem, sejtem, mire gondol – fordult Walden felé. – Fejtse ki részletesen az ötletét.

– Az intergalaktikus szállodák mostanában a gazdagok egyik kedvenc időtöltései. Aki nem tudja, mire költse a vagyonát, az felszáll egy ilyen hajóra, és luxuskörülmények között dicsekedhet azzal, hogy bejárta a világűrt. Íme az érveim mellette – mondta, és ujjaival elkezdte számolni őket.

1. Hivatalos orvosi központot alakíthatunk ki, amely a vendégek számára szolgáltatásként jelenik meg, de valójában nekünk is létfontosságú. Nem vagyunk védve sérülések, fertőzések ellen. Szükség lehet segítségre.

2. A vendégek ellátása jogcímen bárhol beszerezhetünk felszerelést és készleteket, és senki nem fogja vizsgálni, hogy azt valóban ők élik fel, fogyasztják-e el, vagy mi is részesülünk belőle.

3. Folyamatosan mozgásban maradhatunk, ami amellett, hogy számunkra biztonságot nyújt, lehetőséget adhat azoknak a bajtársainknak, akik csatlakozni akarnak hozzánk.

4. A vendégeink biztonságára hivatkozva hivatalosan is létrehozhatunk egy felfegyverzett védelmi egységet. Ennek a tagjai gyakorlatilag a jelenlévők közül kerülhetnének ki, leszámítva azokat, akiknek vendéglátós ambícióik támadtak. Ha szükséges külsős erőket bevonnunk: a személyzetet én civilekből toboroznám, meghatározott idejű munkaszerződéssel.

5. A vendégeink valószínűleg nem térnének vissza, mivel az ilyen exkluzív utazások lényege a folyamatos újdonság. A sznobok körében nem divat az élmények ismétlése. Ezzel elkerülnénk annak lehetőségét, hogy valakinek feltűnjön az állandó tagokból álló személyzet. Hozzáteszem erre egyébként is kicsi az esély. Ez akkor is igaz, ha azok, akik éppen nincsenek szolgálatban, igénybe veszik bármelyik szolgáltatásunkat és ezen keresztül ismeretségeket is kötnek.

6. Egy legális vállalkozás keretein belül, bár függésbe kerülünk a hatalommal, a rendszer részeként élvezhetjük ennek előnyeit is. Persze nyilván, ennek is megvan az ára.

7. Bevételt termelhetnénk. Nem mellékes szempont, mert mindannyian tudjuk, mi tartja mozgásban a világot.

– Momentán ezeket tudnám felsorolni – zárta mondandóját a volt parancsnok.

Kellett pár másodperc, mire mindenki megemésztette a hallottakat. A csendet végül egy félvidám kérdés törte meg:

– All inclusive életet élnénk?

– Nagyjából igen – bólintott Walden. – De ez csak egy ötlet. Belátom, hogy ötletelgetni könnyű, a kivitelezés viszont egy teljesen más folyamat, amelynek sarokpontja az előrelátó tervezés. Amennyiben van egy irány, amerre érdemes elindulni, az már önmagában is értékes. Persze ott a realitás: nem úgy érkeztem ide, hogy a zsebemben van a kozmikus lottó főnyereménye. Amim van, természetesen beadom a közösbe, de önmagában még kevés mindehhez.

– Valami azt súgja, hogy maga nem véletlenül bukkant fel itt és most – szólalt meg Bronson baljóslatúan, szöges ellentétben addigi, józan védőügyvédi szerepével.

– Nem értem, mire gondol – reagált Walden, enyhén felvont szemöldökkel.

– Mindannyian tudjuk, tehát elvileg akár maga is tisztában lehet vele – magyarázta Bronson. – Két hónap múlva több, jól kamatozó számlánk futamideje lejár. A befolyó összegből bőven telik majd erre-arra.

– Még most sem értem – mondta Walden, ezúttal már valódi tanácstalansággal a hangjában.

– Van egy pénzügyi zsenink: Millie Cowley – felelte Bronson. – Ő a teljes legénység végső dátumig folyósított illetményét – beleértve az elhunytakét is – ügyesen megforgatta. Van miből tervezni és számolni. Nem utolsósorban az Ön által felvázolt kép nem is áll olyan távol attól, amit mi magunk is fontolgattunk. Akár vissza is térhetünk rá.

– Mit terveztek? – kérdezte Walden őszinte kíváncsisággal a hangjában.

– Egy űrállomás létesítését – felelte Bronson. – Többünk részt vett az 1552 nevű létesítmény védelmében, így innen jött az ötlet.

– Jó elképzelés – ismerte el Walden. – Bár egy ilyen komplexum nem maradhat sokáig autonóm, egy gazdasági társaság viszont igen. Az 1552-re egyébként emlékszem.

– Nem csodálom – biccentett Bronson. – Maga tüntette ki az akció vezetőjét. Emlékszik, hogy hívták?

Walden gyomra görcsbe rándult az emlékek felidézésétől, de tudta, hogy nincs kibúvó a válaszadás alól.

– Emlékszem – mondta kényszeredetten. – Logának hívták.

– Arra is emlékszik, mi lett a sorsa? – kérdezte Bronson sokatmondóan.

Walden attól tartott, hogy a kérdés csapda lehet, bár úgy emlékezett, nincs olyan tanú, aki pontosan ismerné a történteket.

– Elesett Trilunnisnál – mondta halkan, majd gyorsan hozzátett, egy számára életbevágó kérdést: – És velem mi lesz? Hogyan tovább?

Bronson a többiek felé fordult, majd félig kérdő, félig játékos hangon megszólalt:

– Üdvözöljük a csapatban?

A válasz szinte egyöntetű vigyázzállás volt.

– Azért ne feledjük! – rikkantott közbe Coleman. – Amije van, beadja a közösbe!

A kijelentés után derültség futott végig a termen, amelyet hamarosan egy újabb kérdés követett az első sorból:

– Mi legyen a létesítmény neve?

Walden érezte, hogy minden szem rá szegeződik. Egy pillanatra elgondolkodott azon, hogy néhány perccel ezelőtt még a fejét akarták venni, most pedig tőle várják a válaszokat. Pár másodpercnyi tétovázás után azonban megszületett benne a döntés.

– Maradjon Elmo’s Fire!

– Nem lenne célszerűbb egy új név, amely kevésbé utal a múltjára? – kérdezte higgadtan Bronson.

– Szerintem nem – felelte Walden határozottan. – Az a kisebbség, amely annak idején a lázadók mellett harcolt, talán gyűlölni fogja. Gyűlölni fogják, mert a győztesek ezzel is köphetnek a legyőzöttek sírjára. De hozzáteszem, a vendégeink várhatóan nem közülük fognak kikerülni. Viszont akit visszavárunk, annak utat mutathat Elmo tüze.

A kijelentést csend követte, majd Bronson felállt, és felszólította a társaságot, hogy folytassák napi tevékenységüket. Miközben a legénység elhagyta a termet, Walden ott marasztalta Bronsont.

– Örülök, hogy befogadtak, bár jelenleg fogalmam sincs, mit jelent ez a gyakorlatban. Egyébként lenne még néhány kérdésem.

– Rendben, beszélgessünk – bólintott Bronson.

– Én is beszállhatok? – kérdezte a szemlátomást bizalmatlan Coleman.

– Miért is ne – hagyta rá Bronson. – Üljön közelebb, én pedig hozok egy italt mindhármunknak. Rutinból tudom, hogy fojtogatás után jól esik – tette hozzá cinkos mosollyal.

Coleman letelepedett az emelvény egyik székére, majd könyökével térdére támaszkodva lentről meredt Walden szemébe.

– Maga nagy zsuga, ezredes! – jelentette ki vészjósló hangon.

– Mire gondol? – érdeklődött Walden.

– Ugyan már… – Coleman hirtelen kihúzta magát, széttárta a kezét. – Látja, hogy mindenki bele van fásulva a zombi-létbe, erre bedob egy all-inclusive ötletet. Ennél nagyobb infantilizmust el sem tudok képzelni. Bár elismerem, jól számított – tette hozzá. – Ráharapott a nép.

– Higgye el, nem terveztem előre.

– Nem hiszem el, de ez már az én dolgom.

Ekkor ért vissza Bronson, kezében három teli pohárral, amelyekben zavaros színű folyadék lötyögött.

– Izotóniás, ne aggódjon – nyújtotta át Waldennek az egyik poharat. – Látom, megy a diskurzus. Ne lepődjön meg Coleman barátunkon. A szkepticizmusa nagyon jól jön, sokszor hasznosnak bizonyult már korábban.

– Barátkozunk – vonta meg a vállát flegmán Coleman.

– Jöhetnek a kérdéseim? – vágott bele Walden.

– Ezért vagyunk itt – emelte ajkához poharát Bronson.

– Pontosítok – bökte ki Walden rövid töprengés után. – Nem is tudom, hol kezdjem. Még nem egészen tértem magamhoz attól, amit itt tapasztaltam. Bár a kedves Coleman úr valami manipulatív jövő-fürkészőnek gondol, nem voltam felkészülve arra, amit itt találtam.

– Vagyis? – kérdezett vissza Bronson a pohara fölött.

– Egy működőképes anyahajó! Hogyan lehetséges ez?

– Nyilván helyre kellett hoznunk, amennyire lehetett. A vezérlőközpont megsemmisülését nem tudtuk ellensúlyozni, de a tartalék vezérlőkből szintén lehetséges irányítani az anyahajót. Helyi vezérléssel akár a fegyverzet is működtethető, azonban a központ hiánya akkora hátrány, amely eleve halálra ítélne minket harc közben. Az elvileg hozzánk hasonló kaliberű ellenfelekkel szemben semmi esélyünk. Egyébként is: kiért, miért harcolnánk? A lázadás elbukott. A császári erők számára hivatalosan még ellenfelek vagyunk, bár talán fejet hajtva küzdhetnénk az oldalukon. Persze csak addig, amíg rá nem jönnek: mi mások vagyunk, ezt jól fogalmazta meg korábban. A nyilvántartásokban a hajó mindössze roncsként szerepel. Talán a szerencsének köszönhető, hogy eddig csak illegális kincsvadászok próbáltak itt nyerészkedni. Ezért is vártunk, hogy eléggé tőkeerősek legyünk a hajó felvásárlására.

– Apropó – szólt közbe Coleman, felnézve a poharából. – Mit tud a quadritokról?

– Ha arra gondol, hogy a kísérletük, amiben mi voltunk a tesztalanyok, sikeresnek bizonyult-e, a válasz: nem tudom. Próbáltam publikus csatornákon utánajárni a történteknek, de sem a kísérletnek, sem a továbbiaknak nem láttam a nyomát. Áttekintettem a fellelhető demográfiai adatokat, de nem találtam bennük használható információt. Persze ez érthető is: miért tennék közhírré, hogy uralomra készülnek törni? Ez még inkább igaz, ha már tudják, hogy a próbálkozásuk kudarcra van ítélve.

– Mi más is lehetne a céljuk? – vetette oda szarkasztikusan Coleman. – Hátba készülnek szúrni mindenkit. Véleményem szerint egészen emberiek.

– Jól látom, hogy a társaság tisztában van a világ dolgaival? – kérdezte Walden.