Steve Sheinkin

A lehetetlen
szökés

két fiatal igaz története, akik leleplezték Auschwitz rémtetteit a világ előtt

részlet

A fordítás alapja:

Steve Sheinkin: Impossible Escape: A True Story of Survival and Heroism in Nazi Europe

Published by arrangement with Roaring Brook Press, a division of Holtzbrinck Publishing Holdings Limited Partnership. All rights reserved.

Copyright © Steve Sheinkin, 2023

Térképek; 1, 3, 5: Anna Frohmann

Térképek; 2, 4: a United States Holocaust Memorial

Museum Photo Archives tulajdonában;

© United States Holocaust Memorial Museum

Fordította: © Till Katalin, 2024

Szerkesztette: Sebes Katalin

Borítóterv: Lobotworks

HVG Könyvek, Budapest, 2024

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Krausz Veronika

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 471 0

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Nagymamám,

Anna Novis Sheinkin emlékére

Tartalom

Prológus: Búcsú az otthontól

1. rész: Fogság

2. rész: Túlélés

3. rész: Szökés

Epilógus: Csak a történet számít

A szerző megjegyzése

Bibliográfia

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Prológus
Búcsú
az otthontól

– Vigyázz magadra – mondta az édesanyja, amikor a fiú beszállt a taxiba. – És ne felejts el zoknit váltani!1

Az autó elindult. Rudi, aki a hátsó ülésre ült be, letépte a sárga Dávid-csillagot a zakója ujjáról. Szlovákiában a zsidó lakosoknak nyilvános helyen sárga csillagot kellett viselniük.

Ez volt az első törvény, amelyet aznap este megszegett.

Zakatoló szívvel lehúzódott az ablak alá, miközben a sofőr kihajtott a városból, és a sík tanyavidéken délnek vette az irányt. Rudinak volt egy kis készpénz a zsebében, valamint egy doboz gyufa, iránytű és néhány ruhanemű egy kis batyuban. Nem sok ahhoz képest, amilyen nagy utazásra készült.

Ám tizenhét éves volt, és legyőzhetetlennek érezte magát.

Miután fél órán át utaztak a sötétbe borult tájon, Rudi maguk előtt utcai lámpák pislákolására lett figyelmes, amelyek fényében hópelyhek szállingóztak. Megérkeztek egy Szered nevű kisvárosba. Amint az autó megállt, Rudi fölegyenesedett, és megfogta a batyuját.

– Négyszáz korona lesz – mondta a sofőr.

Rudinak összesen kétszáz koronája volt, és ennek elégnek kellett volna lennie az Angliáig tartó útra.

Odanyújtotta az összes pénzét.

A sofőr a bajuszát húzkodva jól megnézte a pénzt.

– Tartsd meg a felét – mondta –, szükséged lesz rá.

Rudi zsebre vágta a bankjegyeket. A taxi elhajtott, ő pedig ott állt a hóesésben, és körülnézett.

A kávéházak ablakaiból meleg fény áradt.

Emberek ültek az asztaloknál. Ittak, beszélgettek, nevetgéltek.

Egy járőröző rendőr közeledett hozzá az utcában.

Rudi sarkon fordult, és sebes léptekkel megindult kifelé a városból, a magyar határhoz közel fekvő erdők és mezők irányába. Ez volt az első akadály: át kellett szöknie a határon Magyarországra. Tervei szerint onnan délnek folytatja az utat, át a németek megszállta Jugoszlávián, lejut a tengerhez, és felszáll egy Angliába tartó hajóra, ahol csatlakozhat az Adolf Hitler elleni harchoz.

Rudit az édesanyja megpróbálta jobb belátásra bírni. 1942 márciusa volt, a II. világháború immár két és fél éve tartott. Németország Európa nagy részét elfoglalta. A hitleristák összefogdosták a fiatal zsidó férfiakat, és ismeretlen cél felé utaztatták őket. Hogyan remélhette Rudi, hogy elbújhat előlük? Hogyan kelhetett volna át ennyi határon?

Ám tizenhét éves volt, és legyőzhetetlennek érezte magát.

Az édesanyja nem vitatkozott vele tovább. Összeszedett minden fillért, amit varrónőként meg tudott takarítani, és odaadta neki. Sőt ő javasolta, hogy menjen taxival. Így lehetett a leggyorsabban eljutni a határ közelébe, és talán ez volt a legbiztonságosabb, feltéve, hogy a sofőr tartja a száját.

Így is történt. Rudi sikeresen kijutott a városból. Amikor már biztos volt benne, hogy magára maradt, meggyújtott egy gyufaszálat, és a lángot az iránytű fölé tartotta. Jó irányba tartott.

Ez a könnyű indulás azonban a pokolba vezető utazás kezdetét jelentette.

1. rész
Fogság

1.

Rudi végül megtalálta a módját annak, hogyan harcoljon Adolf Hitler ellen. Túlzás nélkül mondhatjuk, hogy – tizenévesen – a II. világháború egyik legnagyobb hősévé vált.

Csakhogy nem úgy, ahogy eredetileg elképzelte.

Rudolf Vrbának, aki a közép-európai Csehszlovákiában nőtt fel, egészen jó élete volt.2 Mondhatni, normális. Szerette az iskolát, különösen a természettudományokat. Ő és a barátai – zsidók és keresztények egyaránt – gyakran jártak moziba és focimeccsekre.

Rudi persze tisztában volt vele, hogy Európában a zsidók üldözése hosszú múltra tekint vissza. Időnként a piacon hallott antiszemita vicceket – ha például valaki alkudozni kezdett egy árussal, ezt mondták: „Mi maga? Zsidó vagy ember?”

Ostobaság volt, és kegyetlenség. De valahogy mégis normális. Mindenesetre hozzátartozott a zsidó gyerekek életéhez.

Rudi természetesen tudott Adolf Hitlerről. Ki ne tudott volna Németország kefebajszú fasiszta vezetőjéről, aki szónokolva uszított a zsidók ellen, aki esküdözött, hogy újra nagyhatalommá teszi Németországot, aki területeket követelt a szomszéd országoktól, és állandóan háborúval fenyegetőzött? De mindez olyan távolinak tűnt. Nem befolyásolta közvetlenül Rudi életét.

Ám aztán egyszerre mégiscsak.

Adolf Hitler, aki Ausztriában született 1889-ben, az I. világháborúban a németek oldalán harcolt, mielőtt a harmincas évei kezdetén el nem kötelezte magát a szélsőjobboldali politika mellett.3 Hitler és a nemzetiszocialista pártja az 1920-as évektől az 1930-as évek elejéig részt vett a német választásokon. És bár náci verőlegények járták az utcákat, megfélemlítették a szavazókat és az újságírókat, megtámadták a politikai ellenfeleiket, Hitler sosem szerzett többséget a választásokon. Ám egy olyan országban, amelyben a szavazatok túlságosan megoszlottak a rivális pártok között, mégis neki volt a legnagyobb szavazótábora. Hitler 1933-ban Németország kancellárja lett, és innen egyenes út vezetett a diktatórikus hatalomig.

Hitler ellehetetlenítette a többi politikai pártot. Megszüntette az ellenzéki újságokat. Mindössze két hónappal a náci hatalomátvétel után létrejött az első koncentrációs tábor Dachauban, München közelében egy régi gyárépületben.4 Majd újabb táborok következtek: Sachsenhausen, Buchenwald és Ravensbrück, ahol nőket tartottak fogva. A nácik ezeket a táborokat arra használták, hogy terrorizálják mindazokat, akiket „az állam ellenségének” tartottak, vagyis bárkit, aki nem illett bele a Hitler által megálmodott német társadalomba – a hosszú lista a szakszervezeti vezetőket, a kommunistákat, a homoszexuális férfiakat és a zsidókat tartalmazta.

A táborok rendszerét a Schutzstaffel, a „védelmi osztag” irányította, ismert nevén az SS. Az SS Hitler személyi testőrségéből 250 000 tagot számláló fegyveres erővé vált, amely semmi más törvénynek nem engedelmeskedett, csak a német diktátor parancsainak.

Mindeközben Hitler tovább dolgozott azon, amit „zsidókérdésnek” vagy „zsidóproblémának” nevezett. Megállás nélkül támadta a zsidókat, akik szerinte „alantas fajhoz” tartoznak, ragályos betegséghez hasonlította és méltatlannak tartotta őket ahhoz, hogy részt vegyenek Németország jövőjében. A zsidókat tartotta felelősnek azért, hogy a németek elvesztették az I. világháborút, a gazdasági nehézségekért – és mindenért.

Ez persze teljes képtelenség. A német zsidók, akik az ország népességének kevesebb mint egy százalékát tették ki, ugyanolyan arányban harcoltak és haltak meg az I. világháborúban, mint a nem zsidók. A zsidó tudósok, köztük Albert Einstein, tíz Nobel-díjat nyertek el Németországnak Hitler uralomra kerülése előtti negyedszázadban.

Hitler szónoklataitól azonban nem lehetett logikát várni. A cél az volt, hogy az emberek nagy része összefogjon a kisebb, sebezhetőbb rész ellen. A zsarnokok tipikus taktikája ez.

Hitler, az abszolút hatalom birtokában, megfosztotta a német zsidókat állampolgárságuktól és jogaiktól. Zsidó tanárok nem taníthattak. A német egyetemeken az abszurd „fajtudomány” nevű tárgyat kezdték oktatni, amelybe természetesen beletartozott, hogy a német „felsőbbrendű faj”, amelynek az a küldetése, hogy birodalmat építsen ki Európában.

Az 1930-as évek végén Adolf Hitler hozzáfogott, hogy megvalósítsa fogadalmát, amely szerint kiterjeszti Németország határait. 1938-ban bekebelezte Ausztriát, majd követelte, hogy Csehszlovákia nagy része is német fennhatóság alá kerüljön. Franciaországnak és Nagy-Britanniának megvolt hozzá a hadereje, hogy megállítsa Hitlert. Ám még csak húsz év telt el az I. világháború óta, amely fiatal férfiak egy teljes generációját pusztította el. Mivel nem akartak szembenézni egy újabb európai háború borzalmaival, a francia és brit vezetők meghajoltak Hitler követelései előtt. 1939 elején Hitler elfoglalta az akkori Csehszlovákia cseh területeit.

Rudi hazája, Szlovákia független, önálló állammá vált. Elméletben. A valóságban azonban e kis országban is a németek uralkodtak a Hitler-barát Jozef Tiso elnöklete alatt.

Rudi és barátai ekkor ébredtek rá, hogy az életük gyökeresen megváltozott.

Rudi barátnője, Gerta Sidonová 1939 nyarán tizenkét éves volt. Gerta – vagy a barátainak Gerti, de sose Gertrúda, mert ezt a nevet gyűlölte – vékony, hullámos szőke hajú, kék szemű kislány volt. Imádott színdarabokat írni és előadni a barátaival, és filmrendező akart lenni.

Azon a nyáron egy meleg reggelen Gerta és Marushka nevű, nem zsidó barátnője kibiciklizett Trnavából a földutakon, a kukoricaföldek között – a kukorica immár érésnek indult. Nagyjából egy óra múlva megálltak, hogy pihenjenek egy kicsit az árnyékban. Arról beszélgettek, hogy később horgászni mennek, és hogy csalinak fognak néhányat a körülöttük zümmögő legyek közül, amikor Marushka hirtelen kifakadt:

– Apukám azt mondta, hogy ma nem kellene eljönnöm veled.5

Gerta meghökkent. Marushka apja Gerta családjának hentesüzletében dolgozott. Mindig nagyon kedves embernek mutatkozott.

– Miért nem? – kérdezte.

A barátnője elvörösödött, mielőtt válaszolt:

– Azt mondta, hogy mivel ti zsidók vagytok, úgyis hamarosan elvisznek benneteket. Akkor övé lesz az apukád üzlete, és beköltözünk a házatokba.

Amíg azonban mindez meg nem történik, magyarázta Marushka, óvatosnak kell lenniük, hogy ne mutatkozzanak túl sokat zsidók társaságában.

Gerta nem tudta, mit feleljen. Őt sosem foglalkoztatta, hogy a barátai melyik felekezethez tartoznak.

– És te mit gondolsz erről? – kérdezte végül.

– Nem tudom – mondta Marushka, és a mezőket pásztázta, hogy ne kelljen a barátnője szemébe nézni. – Össze vagyok zavarodva, és hiányozni fogsz, de ha a családomnak gondot okoz, hogy a barátnőm zsidó, akkor nem találkozhatom veled többet.

– Nem éppen erre gondoltam – mondta Gerta. Azt szerette volna tudni, mit szól Marushka ahhoz, hogy a zsidó családokat kiűzik otthonaikból, és elküldik messzire.

Marushka ekkor felmondta a régi sztereotípiákat, miszerint a zsidók túlzottan pénzéhesek, és meg kellene tanulniuk értékelni a kemény munkát. Gerta már korábban is hallotta ezt az ostobaságot, de nem gondolta volna, hogy a barátnője el is hiszi. Gerta anyukája hajnali ötkor kelt – ezt Marushka jól tudta –, hogy dolgozni menjen a családi boltba, és utána még egy másik munkát is elvállalt. Közös barátjuk, Rudi édesanyja varrónő volt, aki az otthonuk nappalijában ruhákat varrt. Hogy mondhatja bárki is, hogy „meg kell tanulniuk” keményen dolgozni?

Vajon Marushka csak elismétli, amit az apjától hallott?

Vagy talán vonzza a lehetőség, hogy beköltözhet Gertáék házába?

Az egész beszélgetésben azonban a legfurcsább Gerta számára az volt, amikor odament a biciklijéhez, hogy felszálljon rá, és Marushka így szólt:

– De ma azért még szórakozhatnánk egy jót!

Gerta túl dühös volt, semhogy válaszoljon; felpattant a biciklijére, és hazakerekezett.

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License