A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Liana Cincotti: Picking Daisies on Sundays, 2023

Copyright © Liana Cincotti 2023

The moral right of Liana Cincotti to be identified
as the author of this work has been asserted in accordance
with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved.

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Cover design by Liana Cincotti

Liana Cincotti tervei alapján
a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Török Tünde

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-78-0

A reményüket vesztett és a reménnyel teli romantikusoknak, akik nem is sejtik, hogy egy zsúfolt teremben is akad valaki, aki felfigyel rájuk.

Az ajka finoman az arcomhoz ért, aztán az ujjai kisiklottak az enyéim közül. Arra sem emlékeztem, mikor fogtam meg a kezét. És mégis, egyetlen pillanat alatt eltűnt az érintése. Már szaladt is lefelé a lépcsőn, hosszú ruhája úgy hullámzott mögötte, akár a viharos tenger, engem pedig magamra hagyott, partra vetetten.

PROLÓGUS

Négy évvel korábban

Szerettem Levi Coldwellt. Szerelmes voltam Levi Coldwellbe. A legjobb barátomba, immár négy éve.

Kilencedikben ismerkedtünk meg, de nem volt szerelem első látásra. Főleg nem úgy, hogy mindketten fogszabályzót hordtunk, és a hormonális pattanások naponta új helyet választottak maguknak az arcunkon. A középiskola első napján kiderült, hogy két közös óránk is lesz, és mindketten küszködtünk az egyikkel.

Levi egyik jól hallható sóhaja, miközben a varrásórán a tű befűzésével bíbelődött, meg az én első angol dolgozatomra kapott kettes alá – pont elég volt ahhoz, hogy elkezdjünk segíteni egymásnak.

Én megtanítottam varrni, ő pedig segített kijavítani a fogalmazásaimat. Szigorúan üzleti megállapodásnak indult, heti két alkalommal – egészen addig, amíg el nem kezdtünk olyan dolgokról is beszélgetni, amelyeknek semmi közük nem volt a varráshoz vagy az íráshoz.

Hosszú volt a közös rajongásaink listája: ugyanúgy szerettük a filmeket, ugyanolyan komolyan vettük a tanulást, ugyanazzal a feltétlen hűséggel fordultunk a családunk felé, és ugyanazt a gyászt cipeltük magunkban, amiben akkoriban még mindketten benne éltünk.

Apám három hónappal azelőtt halt meg, hogy kilencedikben megismertem Levit, Mr. Coldwell viszont már két éve nem élt.

Levi úgy hordozta magában a gyászt, mint egy kiürült borosüveget.

Aztán eltelt négy év, és elválaszthatatlanok lettünk. A legjobb barátok, akik együtt készültek leérettségizni.

Éveken keresztül mindennap írtunk egymásnak, szombat esténként filmeket néztünk, az iskolában pedig együtt ebédeltünk. Ezek a szokások éppoly természetessé váltak számomra, mint a reggeli készülődés vagy az esti ima.

Hónapokon át drukkolt a softballmeccseimen a lelátóról, miközben sorra ütöttem a foulokat. És ott voltak azok az esték is, amikor újra meg újra megbotlottunk ugyanabban a megrepedt járdalapban, egymás háza felé tartva.

Láttam, ahogy muffint sütött a húgai iskolai rendezvényeire, lófarokba fogta a hajukat, és rezzenéstelen türelemmel ült, miközben kilakkozták a körmünket. Az ilyen pillanatok mindent elárulnak valakiről. És egek, hogy én mennyire szerettem Levi minden apró vonását!

A legjobb barátok lettünk, akik minden héten együtt vacsoráztak, és akiknek az anyukái kitárgyalták egymás életének legfrissebb drámáit a verandán egy kávé mellett.

Csak pár házzal laktak arrébb, így vasárnap esténként gyakran sétáltam át hozzájuk vacsorára, és nevetgéltem, miközben az anyukája, Trish régi történeteket idézett fel, a húgai pedig sült krumplival dobálták egymást az asztal fölött.

Aztán elérkezett a tizenegyedik osztály.

Levi végre hazatért a családi karácsonyi szünetről Vermontból. Egész decemberben halálra untam magam nélküle, úgyhogy azon a napon, amikor visszajött, szinte rohantam a folyosón az angolterem melletti második szekrényhez, hogy viszontlássam.

Csakhogy valakivel csókolózott.

Görcsbe rándult a gyomrom, amikor rádöbbentem, hogy Jennifer O’Brien az. Teljesen váratlanul ért a látvány: Levi a szekrénynek dőlt, Jennifer keze pedig úgy siklott végig a testén, mintha szonettet írna a bőrére. Már arra sem emlékszem, meddig bámultam őket, egyszerűen képtelen voltam elszakítani a tekintetem róluk. Olyan volt, mint amikor az ember hirtelen élőben pillantja meg a hírességet, akibe évek óta szerelmes. Kiszáradt a torkom, könnyek csípték a szememet, a lábam pedig földbe gyökerezett, egészen addig, amíg valaki nekem nem ütközve arrébb lökött a folyosón.

Láttam már Vit – ahogy Levit hívtam – randizni lányokkal, vagy hogy elkísérte őket a szalagavatóra, de én mindig teljesen rendben voltam ezzel. Persze néha belém mart egy kis féltékenység, de azt egyszerűen betudtam annak, hogy túlságosan is óvom a legjobb barátomat. Csakhogy csókolózni még sosem láttam senkivel. Az… az valahogy helytelennek érződött. Sőt, inkább tolakodónak.

És amikor láttam, ahogy Jennifer magához húzza az arcát, és a szájára tapad, azonnal megbántam, hogy odanéztem. Mert egyszerre tört felszínre bennem minden érzés, amelynek addig a létezéséről sem tudtam.

Majdnem egy év telt el azóta, és még mindig képtelen voltam kiverni a fejemből ezt a jelenetet. De aznap este volt a végzős bál, másnap pedig a ballagás, és nem halogathattam tovább.

Az emlékkönyvkészítés nem segített. A végtelen romantikus filmmaratonok sem. Sem a hímzés, sem a foltvarrás. És az sem működött, hogy listát írjak Levi összes hibájáról, mert egyszerűen nem voltak neki.

Az egyetlen negatívum, amit fel tudtam hozni ellene, az volt, hogy szeptemberben, a hazai focimeccs után nem próbált megcsókolni. Ott ültünk a kocsijában a házunk előtt, én pedig legalább kétszer a szájára pillantottam.

Mindegy. Semmi sem működött. Még mindig szerettem. És többé már nem tudtam úgy tenni, mintha a szívem nem csapódna a bordáimhoz, amikor rám kacsint órán, vagy véletlenül végigsiklik a keze az enyémen, és főleg nem akkor, amikor az ebédlőasztalon átnyúlva játékosan az ujja köré csavarja egy-egy hajtincsemet. Nem tudtam tovább hazudni magamnak azt sem, hogy nem szorul össze a torkom, amikor a bulikon a lányok flörtölnek vele, mintha nem jelentene semmit.

El kellett mondanom neki. Aznap este. Mielőtt másnap megkapjuk az érettségi bizonyítványt, szeptemberben pedig külön egyetemre megyünk.

Nem bírtam volna ki még egy nyarat így, aztán éveken át azon őrlődni, mi lett volna, ha… – miközben Levi az egyetemen esetleg találkozik élete szerelmével.

A gond csak az volt, hogy az este már tényleg ott lihegett a nyakunkban, én pedig rettegtem. Órákat töltöttem azzal, hogy átszabjam és tökéletesre igazítsam a ruhámat, most mégis túl szűknek éreztem; miközben a hokicsapatnak hála, akik becsempésztek a buliba néhány üveg piát, már a második vodkával felütött üdítőmet ittam a végzős bál túlárazott helyszínén.

Senki ne törjön pálcát fölöttem, mert ez egyáltalán nem volt rám jellemző. Az ivást sosem találtam különösebben élvezetesnek, és végképp nem tartoztam azok közé, akiket a hokicsapat névről ismert. Sajnos ez a társaság nem igazán értékelte a Shirley Temple-koktélt, úgyhogy maradt a vodka-szóda.

Egyszer láttam, hogy Molly Ringwald is ezt csinálja az egyik filmjében, hogy bátorságot gyűjtsön, szóval arra gondoltam, nekem sem árthat. Csakhogy miközben a távolból Levit figyeltem, ahogy néhány barátjával beszélget, a gyomrom még mindig görcsbe rándult az idegességtől. A sötétszürke öltöny tökéletesen simult magas alakjára, még hangsúlyosabbá téve sötét haját és mély tekintetét. Mindig valami könnyed magabiztosságot sugárzott a barna, göndör haja, az egyenes tartása és a lebilincselő, mogyoróbarna szeme.

Biztos túl sokáig bámultam, mert egyszer csak felém pillantott, és rajtakapott.

A szívem azonnal a torkomba ugrott, ő azonban csak hangtalanul odatátogta: Te kis piszok! – és rám kacsintott, zavartalanul folytatva a beszélgetést.

Újabb italért nyújtottam a poharam a gyanúsan felnőttnek kinéző hokijátékos felé, majd még azelőtt lehúztam az egészet, hogy az agyam egyáltalán felfoghatta volna az ízét. Egyébként Jeremiah-val érkeztem a bálba, de teljesen plátói alapon. Ő segített kitalálni, mit mondjak Levinak ma este, amiből végül egy nevetségesen hosszú jegyzet lett a telefonomon. És ha már itt tartunk… hova tűnt Jeremiah? Utoljára nála láttam a mobilomat.

A francba. A francba, a francba. Nélküle – és a mobilom nélkül – képtelen leszek végigcsinálni.

Miért volt nedves az arcom? Végighúztam rajta a kezem, és akkor döbbentem rá, hogy sírok. Persze hogy nem a felszabadult, vidám részegség talált meg, hanem az a szomorú, szorongó fajta…

A ruhám alját felmarkolva, nehogy elessek benne, az egyik oldalsó folyosóra siettem, hogy összeszedjem magam. Amint végre magamra maradtam, a testem elernyedt, a könnyeim pedig megállíthatatlanul ömleni kezdtek. Hol van Jeremiah a telefonommal?

Kopp. Kopp. Kopp. A könnyeimtől annyira homályosan láttam, hogy az érkező alakból csak a cipők hangját érzékeltem. Szorosan lehunytam a szemem, és azért imádkoztam, hogy az illető egyszerűen sétáljon tovább. Talán ha nem nézek oda, senki sem veszi észre a padlón kuporgó, szánalmas roncsot.

– Hé, hé, hé… mi történt, Daisy?

Életemben összesen három ember szólított a második nevemen, és közülük csak egyikük volt jelen.

A szemem azonnal felpattant Levi hangjára. Sietve leguggolt elém, rögtön keze közé fogta az arcomat, finoman felemelte a fejemet, és kényszerített, hogy nézzek rá. Az arcán aggodalom ült. A szívem még vadabbul kezdett kalapálni, az arcom pedig felforrósodott a tenyere érintésétől.

Túl közel volt. Ő volt túl közel. Vajon látta rajtam, mennyire szeretem? Kiolvashatta az arckifejezésemből? Észrevette abból, ahogy beleremegtem az érintésébe, hogy a lényem minden apró részecskéje arra vágyik, hogy ő érjen hozzá?

Hogy jutottunk el a barátságtól idáig?

A könnyeim képtelenek voltak elapadni. De amikor láttam a teljes kétségbeesést az arcán, a szívemben újra feléledt a remény, hogy talán ő is ugyanúgy érez.

Tíz perccel később összetörte a szívemet. És négy éven át nem láttam viszont.

1.

Hogyan hagyhattam, hogy ennyi idő teljen el anélkül, hogy láttalak volna?

– Jia, nem velük ülök egy asztalnál, fogalmam sincs, miről beszélnek – suttogtam halkan a boksz takarásából, ahol elbújtam.

– Akkor mégis mi értelme volt elmenni? – kérdezte Jia a telefonban.

– Hogy biztosan ne gyilkolják meg Gabe-et, nyilván – feleltem teljes komolysággal, miközben az étterem túloldalán Gabe-et figyeltem a randiján.

– Dani, a West Village-ben vagy, itt senkit sem gyilkolnak meg. Errefelé az egyetlen bűncselekményt az abszurd ingatlanárak jelentik – közölte Jia tárgyilagosan.

– Huszonkét évesek vagyunk. Ez pont a sorozatgyilkosságok ideális életkora. – Visszapillantottam Gabe-re, aki éppen összevonta a szemöldökét. – Gabe úgy néz rám.

– Azzal a nézéssel? Várj csak… miért vagy úgy felöltözve, mintha te mentél volna randira? – váltott Jia teljesen más témára a (nyilván rendkívüli) blúzomra és farmeremre célozva.

Hirtelen megfordultam a széken, és pont láttam, ahogy Jia belép az étterembe. Már ha ezt egyáltalán belépésnek lehetett nevezni. Inkább görnyedt lopakodás volt egy étlap mögé bújva, nehogy Gabe randipartnere észrevegye. A saját étlapom fölé emeltem a kezemet, hogy diszkréten integessek neki.

– Hová tűntél? – tettem le a telefont, majd arrébb csúsztam, hogy elférjen mellettem a bokszban. Hosszú szoknyát viselt, bőrcsizmát és egy apró felsőt, ami éppen csak takarta a mellét. A haja eredetileg fekete volt, de már a szivárvány összes színében pompázott az évek során, évszakról évszakra változva. De igazából nem számított, milyenre festette, mert minden árnyalat tökéletesen illett finom arcához és magas, karcsú alakjához. Idén tavasszal éppen szőke volt. A szülei utálták, hogy festi a haját, ő viszont erre mindig csak annyit mondott:

– A divatban dolgozom, ez gyakorlatilag a munkaköri leírásban van.

Nagyon illett Jiához ez a válasz. Legalábbis amikor nekem szánta. A szüleinek viszont az életben nem beszélt volna így vissza.

– El kellett mennem anyagot venni az ördögnek, aztán leadni neki – sóhajtott Jia fáradtan, miközben az öklére támasztotta az állát.

– Miért nem mondasz fel egyszerűen? Ennyi tapasztalattal már simán találnál mást – erősködtem, aggódva amiatt, hogy teljesen felemészti magát.

– Ha van akár egyetlen százalék esély rá, hogy jövőre bejuttat a Met-gálára, akkor minden eddigi szenvedés megérte – jelentette ki ugyanolyan elszántan, mint amennyire kétségbeesetten.

Mielőtt válaszolhattam volna, Josh, a pincérünk jelent meg az asztalnál nem túl leplezett rosszallással az arcán. Teljes joggal. Már fél órája ott ültem az asztalnál úgy, hogy egy pohár vízen kívül semmit sem rendeltem. Bár volt vagy tíz szabad asztal, és a bejáratnál sem várakozott senki helyre, szóval annyira azért nem éreztem magam bűnösnek.

Viszont rendben volt köztünk az egyensúly. Mindig nagyon bőkezű borravalót hagytam neki, és pár nap múlva úgyis vittem volna virágot.

Ilyen volt a mi se veled, se nélküled kapcsolatunk. Jia, Gabe és én időnként ezt az éttermi asztalt használtuk megfigyelőpontnak a randijainkhoz, hogy legyen menekülési tervünk kínos helyzetek esetére (vagy ha netán emberrablás történne). Ezzel rendszerint az őrületbe kergettük Josht, aztán én később virágot vittem neki, amitől teljesen elolvadt.

Mielőtt leültetett volna, megemlítette, hogy imádja a bazsarózsát.

– Hölgyeim, ha használni akarjátok az asztalt, rendelnetek is kell valamit…

– Két vizet – vágtuk rá egyszerre.

– És egy adag sült krumplit is kérünk, Josh – tette hozzá Jia.

Josh csak megforgatta a szemét, aztán elsétált a rendeléssel.

– Na, mi történt eddig? – kérdezte kíváncsian Jia, miközben az étlapot egészen az orráig emelte.

– Gabe kétszer nevetett és egyszer megnézte a telefonját…

– Ez jó, ez jó.

– …és megivott négy pohár bort – fejeztem be komoran, és csíkká szorítottam a szám.

Jia csalódottan a homlokára csapott.

– És úgy nézett?

– Igen. Úgy.

– Akkor ennek vége, csomagolhatunk – jelentette ki, letéve az étlapot, és már fel is pattant a székről. A következő pillanatban azonban visszafordult, és fenyegetően rám mutatott. – A sült krumplit nehogy itt hagyd!

Na, most jön az este legjobb része.

Jia ökölbe szorított kézzel indult el Gabe asztala felé, arcán elszánt színészi hevülettel.

– Hogy tehetted ezt?! – kiáltotta tajtékozva, és akkora lendülettel csapta le a kezét az asztalra Gabe és a randipartnere közé, hogy az evőeszközök is megzörrentek. – Elmondom neked, hogy terhes vagyok, erre te randizni mész?!

Gabe félrenyelte a garnélát Jia drámai belépőjétől, és fuldokolva kapott a mellkasához. A szőke srác Gabe túloldalán teljes döbbenettel meredt rájuk. Az arca rózsaszínre váltott, a szemöldöke pedig majdnem a homlokáig szaladt.

Gabe végül kiszabadult a garnéla fogságából, és a torkát simogatva, mély átéléssel megszólalt:

– Drágám…

– Azt hittem, meleg vagy! – vágott közbe a randipartnere rémülten.

Őszintén szólva, nekem nem ez lett volna az első gondolatom a „terhes” szó hallatán…

Gabe enyhén oldalra billentette a fejét a fiú aggodalmát hallva, pontosan ugyanazzal a hitetlenkedéssel, amit én is éreztem.

Jia megragadta Gabe gallérját.

– Ez az utolsó alkalom, hogy szem elől tévesztelek! – fortyogta, miközben kirángatta Gabe-et a székből, hogy megmentse ettől az – állítólagosan – borzalmas randitól.

Mintha csak időzítették volna, Josh épp akkor tette le elém a sült krumplit, amikor Jia és Gabe kiviharzottak az étteremből. Gyorsan felkaptam a kosarat, otthagytam némi készpénzt az asztalon, és bocsánatkérő integetéssel elköszöntem Joshtól.

Mire kiértem az étteremből, Jia és Gabe már odakint vártak rám, nevetve.

– Terhes? – kérdezte Gabe, szinte fuldokolva a röhögéstől. – Abban maradtunk, hogy a barátnőm leszel, nem a gyerekem anyja!

Erre belőlem is kitört a nevetés.

– Szerintem ez díjnyertes alakítás volt, Jia.

Jia meghajolt.

– Szeretném megköszönni anyukámnak és Daniellának a támogatást, Gabe-nek pedig a borzalmas férfiízlését.

Gabe vállon csapta, mire Jia még hangosabban kezdett nevetni.

– Ezért az alakításért jár nekem egy ital – jelentette ki, Gabe-re mutatva.

– Persze, persze – morogta Gabe. – Már úton van.

Forgatta a szemét, közben pedig összeráncolta a kis gomborrát, amitől úgy nézett ki, mint egy duzzogó kisfiú. Az alacsony termete csak ráerősített erre az összhatásra. Nálam is kisebb volt pár centivel, Jiáról nem is beszélve. Bár ezt nehéz volt észrevenni, mert állandóan platformos sportcipőt hordott, amit annál a cégnél kapott, ahol marketingasszisztensként gyakornokoskodott.

A következő sarkon befordulva elértük az utcavégi bárt, és beleolvadtunk a szokásos esti tömegbe.

– Két sör és egy Dirty Shirley – kiáltotta Gabe a pultosnak, miközben áttülekedte magát az italra váró emberek között. Jia és én egyszerre kiabáltunk utána egy hálás köszönetet.

Jia felém fordult, és kivett még egy szem sült krumplit a kosárból.

– Azt viszont még mindig nem magyaráztad meg, mi ez a csini szett – mérte végig a ruhámat. Testre simuló farmert viseltem és mélyen kivágott, hosszú ujjú felsőt, ami úgy emelte ki a mellem, hogy az egyértelműen elnyerte a tetszését, én viszont legszívesebben elbújtam volna miatta. Elég éles váltás volt a megszokott ruhatáramhoz képest, ami többnyire kezeslábasokból, lenge lenszettekből, midiruhákból és mindenféle bő szabású darabokból állt. Lényegében bármi megfelelt, ami nem tapadt rám.

Megpróbáltam feljebb húzni a felsőt, hogy többet takarjon a dekoltázsomból, de erre természetesen a köldököm látszott ki.

Felsóhajtottam.

– Sziluettmintának kellett egy outfit ahhoz a ruhához, amit tervezek. Nem tudtam eldönteni, működik-e együtt ez a szabás a testre simuló alsó résszel.

Figyelt egyáltalán? Mert inkább úgy tűnt, teljesen leköti, hogy képtelen vagyok békén hagyni a felsőmet. A következő pillanatban már ő is a nyakkivágást igazgatta rajtam, próbálva menteni a menthetetlent, vagyis engem a testhezálló ruhában.

– És mire jutottál végül? – kérdezte Jia, bizonyítva, hogy mégis figyelt.

– Meghagynám szűknek derékban és csípőnél, de onnantól bővülne lefelé. Ha magasabb lenne a nyakkivágás, másként döntenék, de így együtt szerintem túl sok, nem? – kérdeztem.

Tanítási idő után is a tervezésről beszélni nem tett jót az idegrendszeremnek – konkrétan kivert a víz a stressztől –, de muszáj volt, mert képtelen voltam bármi másra gondolni. Ha most nem jutok dűlőre, egész este ott kopogtatna a fejemben, mint valami kétségbeesett Rómeó Júlia ablaka alatt. Én pedig szerettem zavartalanul aludni.

Kotorászni kezdtem a táskámban a virág alakú hajcsatom után, aztán feltűztem vele rövid, barna hajamat.

Jia folytatta:

– Nem, szerintem teljesen…

– A francba! – nyögtem fel, amikor a hajcsat kiesett a kezemből.

Leguggoltam, hogy megkeressem a fényes hajdíszt. Ahogy elértem a padlót, már egyből emelkedtem is vissza, a csattal a kezemben.

Basszus. Tényleg valaki a fejbe vert a söröspoharával?

– Basszus – mondtuk egyszerre az illetővel. Felemelkedve végigsimítottam a hajamon (nem lett sörös, hála az égnek), miközben már fordultam is, hogy bocsánatot kérjek…

Mekkora ütést kaphattam? Mert az kizárt, hogy ez tényleg megtörténik.

– Daisy? – kérdezte Levi. Levi Coldwell. Levi Coldwell állt előttem.

2.

Sosem értettem, miért mondanak olyan sokan rosszat a barna színről. Rajtad maga volt az álom.

Rövid – rövidebb, mint amire emlékeztem –, göndör haj, a lehető legtökéletesebb barna árnyalatban. Mellé az a mogyoróbarna szem és az a mosoly, amitől az ember elolvad.

Hogy lehetett még helyesebb?

Ő volt az a Levi Coldwell, akibe középiskolában szerelmes voltam. A fiú, akivel szinte minden napomat együtt töltöttem, miközben végignéztem, ahogy minden lány odavan érte, az én szívem pedig darabokra hullik közben. A fülem zúgott, a helyiség enyhén ringani kezdett körülöttem, miközben az emlékek egyszerre lepték és homályosították el a látásomat. Utoljára négy évvel ezelőtt láttam, amikor végigsétált a színpadon az érettségi ünnepségen. Én közben a tömegben állva, titokban a könnyeimet törölgettem, és mindenáron kerültem a tekintetét, miközben újra és újra az előző este elhangzott szavai jártak a fejemben.

– Levi? – próbáltam leplezni a pánikot a hangomban, de képtelen voltam ellazítani a vállamat vagy lecsillapítani a pulzusomat, miközben az előttem álló férfit néztem. Gyorsan megpróbáltam helyrehozni, amit a söröspohár művelt a hajammal, közben pedig igyekeztem felfogni, hogy tényleg itt van.

– Levi?! – suttogta mögöttem Gabe és Jia egyszerre, emlékeztetve rá, hogy ez nem valami álom, hanem a valóság.

– Levágattad a hajad – mondta Levi döbbenten, mintha az elmúlt négy évben végig beszélgettünk volna. A keze ösztönösen az arcom felé mozdult, hogy megérintsen, de félúton hirtelen visszahúzta. A lélegzetem a torkomban ragadt, mint egy hormonoktól túlfűtött tinédzserlánynak.

El ne pirulj, el ne pirulj, csak lazán, csak lazán. A hajadról beszélt, nem pedig az ajkad formájáról ömlengett romantikusan.

Lenyeltem a bennem kavargó milliónyi kérdést arról, hogy mit keres itt. Hogy hol volt az elmúlt négy évben. Hogy gondolt-e rám egyáltalán. Hogy jól van-e. Ehelyett csak ennyit mondtam:

– Igen. Varrás közben eléggé útban volt.

Ez nem volt teljesen hazugság. Csak éppen nem a teljes igazság. Az érettségi másnapján vágattam le, mert minden összetört szívű filmszereplő ezt csinálja, amikor változásra van szüksége. Akkor jó ötletnek tűnt, miután rájöttem, hogy az a fiú, akibe szerelmes vagyok, nem érez ugyanúgy irántam.

Levi arca felragyogott.

– És hogy megy? Mármint a tervezés – kérdezte őszinte érdeklődéssel a szemében, és elmosolyodott.

– Jól – feleltem. – Imádom.

Itt gyorsan abba is hagytam, mielőtt idegességemben vég nélkül fecsegni kezdenék, milliónyi kérdést tennék fel, és őrültnek tűnnék. Nem hoztam a legjobb formám, miközben próbáltam feltűnésmentesen igazgatni a felsőmet.

Normálisan áll a mellem ebben?

– Egyébként bocsi – húzta el a száját Levi, utalva arra, hogy a poharával nekikoccant a fejemnek. Ahogy kimondta, finoman megérintette az alkaromat, mintha ezzel akarná nyomatékosítani az őszinteségét. Az apró érintéstől libabőrös lett a karom, amit már évek óta nem éreztem. Meghittebbnek hatott, mint bármelyik szex, amiben az elmúlt négy évben részem volt.

– Meghívhatlak valamire? Shirley Temple, ugye?

Meglepetésemben szétnyílt a szám.

– Dirty Shirley, pontosabban – javítottam ki, annak ellenére, hogy Gabe már kezében tartotta az italomat.

Levi bólintott, kissé zavartan, mintha attól, hogy ugyanabban a helyiségben állunk, egyszerre újra tizenévesekké váltunk volna, akik még túl fiatalok alkoholt rendelni.

Követtem a pulthoz, miközben utat tört nekünk a tömegben, én pedig minden erőmmel próbáltam nem megbámulni. Sem a magas termetét járás közben. Sem az ajkát, amikor kikérte az italokat. Sem a kezét, amikor a hajába túrt. Olyan volt, mintha újra középiskolások lennénk. A gondolataim megállíthatatlanul cikázni kezdtek attól, hogy ott álltam mellette.

– Még mindig az NYU-ra jársz? – kérdeztem, miközben a pultra támaszkodott.

– Emlékszel rá? – suhant át meglepetés az arcán.

– Persze. Nem sokra tartasz, ha azt hiszed, ilyesmit elfelejtek. Legjobb barátok voltunk – mondtam halkan. De pontosan tudtam, hogy jól hallott mindent, mert ahogy kiejtettem a „legjobb barátok” szavakat, az arca egy pillanatra megváltozott, pedig körülöttünk mindenki hangosan beszélt és nevetett.

– Azok voltunk – bólintott lassan, mintha ő is elveszne egy emlékben. – Még mindig a West Village-ben laksz anyukáddal és a nagynénéddel?

Értetlenül néztem rá.

– Honnan tudod, hogy a West Village-ben lakom?

Már arra sem számítottam, hogy emlékszik rám, nemhogy arra, hogy jelenleg hol lakom.

Levi felnevetett, olyan zavartan, mintha próbálná összeszedni magát valami előtt, amit nem könnyű bevallani.

– Az érettségi másnapján felhívtam anyukádat, hogy megtudjam, tényleg New Yorkba költözöl-e. Ő pedig megadta a címedet… arra az esetre, ha egyszer be akarnék ugrani.

Összeszorult a mellkasom. Soha nem ugrott be.

Fogalmam sem volt, mit kezdjek ezzel az információval, és őszintén szólva azt kívántam, bárcsak ne is tudnám. Az elmúlt négy évben így is épp eleget gyötörtem magam azon, vajon mit csinálhat, most pedig kiderült, hogy mindvégig tudta, hol találhat meg… és mégsem tett semmit. A gyomrom mélyén lassan erősödő szorítás jelent meg. Éreztem, ahogy a régi érzések újra felszínre törnek, ezért inkább nem válaszoltam semmit, csak vártam, hogy folytassa.

– És hogy vannak? Mármint anyukád és a nagynénéd – kérdezte végül, kissé belebonyolódva a mondatba. Ideges volt?

– Jól vannak – feleltem mosolyogva. – Mandy néni továbbra is a virágboltot vezeti, anyukám pedig ugyanúgy ruhákat tervez, mint mindig. És a húgaid hogy vannak?

Levi arca azonnal felragyogott.

– Nagyon jól. Claire és Rhea most kezdték a harmadik osztályt, Sarah pedig… hát, férjhez megy.

Felsikkantottam.

– Kihez? Ne mondd, hogy Jeffhez. – Izgatottan a szám elé kaptam a kezem.

– Egyáltalán nem segítesz a helyzeten – mondta szenvedő arccal, és egy nyögés kíséretében végigsimított az állkapcsán.

– Úristen, tényleg Jeff az – tört ki belőlem, miközben minden erőmmel próbáltam visszafojtani a nevetést, ami ettől a katasztrofális hírtől tört rám. – Mégis miért mondana igent neki bárki?

Mindig túlságosan is érdekelt a húgai élete. Máig emlékszem, hogy középiskolában, amikor átmentem hozzájuk, gyakran még egy órán át bent ragadtam a szobájukban, mert azonnal elkezdték mesélni az összes óvodai vagy sulis drámát, és csak utána jutottam el egyáltalán Levihoz. Sarah csak egy évvel járt alattunk, szóval vele rendszerint arról beszélgettünk, kik a leghelyesebb fiúk az évfolyamon. Azt sosem vallottam be neki, hogy szerintem a bátyja az.

– Mert elege lett az ismerkedésből. Szó szerint ezt mondta – válaszolta Levi a fejét csóválva, láthatóan továbbra is feldúltan az eljegyzés miatt.

– És te? Jársz valakivel? – A kérdés hamarabb kibukott belőlem, mint hogy végiggondolhattam volna.

A szemöldöke meglepetten emelkedett meg. Egy pillanatig habozott, mielőtt válaszolt volna.

– Nem. És te?

– Jelenleg nem – mondtam. Jelenleg nem? Ez meg mégis mit akart jelenteni?

Levi láthatóan nem tulajdonított különösebb jelentőséget a válaszomnak, mert teljes nyugalommal csak ennyit mondott:

– Az jó.

Egek! Ez a csevegés kezdett olyan irányt venni, amihez egyáltalán nem voltam megfelelően felöltözve. Sőt, szerintem az ilyen beszélgetések előtt hivatalosan fel kellene készíteni az embert, mielőtt szabadon megszólalhat.

Az első alkalom négy év után, hogy újra látom gyerekkori szerelmemet, és természetesen egy borzalmasan kinéző ruhában vagyok. Valaki mentsen meg…

– Levi?

A neve hallatán mindketten megfordultunk.

– Bella – mondta Levi, és halvány pír jelent meg az arcán.

– Hogy vagy? – kérdezte a lány, Bella, majd szinte rávetette magát egy ölelésre. Na jó, nem egészen ilyenfajta megmentésre gondoltam.

– Jól vagyok, jól. És te?

Most nekem el kellene mennem? Komolyan, te mit csinálnál egy ilyen helyzetben? Mert nekem fogalmam sem volt. Egy pillanatig csak álltam ott, és próbáltam eldönteni, mi lenne a legkevésbé kínos megoldás, miközben néztem őket, ahogy társalognak. Levi keze végig Bella karján pihent, Bella pedig közben az ő kezét fogta.

A haja pontosan olyan színű volt, mint azok a házi blondie sütik, amiket vasárnaponként készítettem a virágbolti műszakjaim előtt. Eperszőke árnyalata volt, és tökéletes hosszúságúra nőtt, egészen a háta közepéig ért. Hirtelen megbántam, hogy valaha levágattam a hajam.

– Sarah egyik barátnőjével jöttem, ő is ott lesz velünk az esküvőn.

Velünk?

Meglepve pillantottam Levi felé. Bella meg van hívva az esküvőre? Gyűlöltem bevallani magamnak, de képtelen voltam tovább nézni, ahogy Levi minden szavára figyel. Olyan érzés volt, mintha újra a végzős évünkbe csöppentem volna. Hallani, Bella mennyire szerves része az életének – miközben valaha én voltam az a személy –, egyszerűen túl sok volt.

Lassan hátrébb léptem, mielőtt valami szánalmas dolgot művelnék. Úgysem vennék észre, ha egyszerűen beleolvadnék a háttérbe. De alig tettem egy lépést, valaki utánam nyúlt, és megfogta a kezem.

– Bella, ő Daisy… Vagyis Dani – mondta Levi zavartan, gyorsan kijavítva magát.

És ahogy kimondta a nevemet – az többet tett a testemmel, mint amire más férfiak csókjai valaha képesek voltak.

Minden erőmmel próbáltam nem lenézni az összekulcsolódó kezünkre úgy, mint valami szerelmes megszállott, ezért inkább a velem szemben álló lányra emeltem a tekintetem. Bella ekkor már lemászott Leviról – mert igen, eddig gyakorlatilag rajta lógott –, miután észrevette, hogy fogja a kezem. Most úgy nézett rám, mintha ismerne. Tényleg ismert?

– Daisy? – kérdezte Bella Levitól, nem tőlem, döbbent arckifejezéssel.

Levi bólintott.

– Rengeteget hallottam rólad – folytatta Bella olyan hangsúllyal, mintha ezt egyáltalán nem pozitívumként élte volna meg.

Mielőtt megszólalhattam volna, már folytatta is. Flörtölő mosoly jelent meg az arcán, miközben végigsimított Levi combján, és szinte teljesen a lábai közé állt.

– Levi mondta, hogy együtt vagyunk?

A megjegyzése úgy csapott arcon, mint egy pofon. A szívem azonnal kihagyott egy ütemet. Szóval hazudott arról, hogy nincs kapcsolata? Csak azért, hogy kevésbé érezzem siralmasnak a saját szerelmi életemet? Valószínűleg minden kiült az arcomra, mert Levi azonnal megszólalt.

– Már nem vagyunk együtt.

– Csak teszteltelek, nyugi – forgatta meg a szemét Bella, majd játékosan megpöccintette Levi egyik göndör tincsét.

Levi elkapta a kezét.

– Felesleges volt.

Nem tudtam nem észrevenni, hogy amikor az én nevemet mondta ki, abban volt valami gyengédség. Amikor viszont Belláét… az inkább érzékinek hangzott. Talán ez írta le legjobban kettőnk különbségét. Bella maga volt a csillogás. Én pedig… nos, én inkább valami régimódi, vintage darab.

– Ugyan már, Levi, mindenki tudja, hogy odavagy értem – folytatta Bella könnyed szellemességgel. – Nincs harag. Ígérem, nem fogja befolyásolni anyám döntését az állással kapcsolatban. Talán. – A mondat végét egy kacsintással toldotta meg.

– Ez nem igaz.

Bella ügyet sem vetett arra, hogy Levi ellentmondott neki.

– Mármint, hogy odavagy értem? Na, ne már, ezt mindenki látja. Semmi ciki nincs benne. Hiszen azóta senkivel sem randiztál, hogy…

– Dani a barátnőm.

Csak az akadályozta meg, hogy szó szerint leessen az állam, hogy túlságosan élveztem Bella döbbent arckifejezését.

– Tessék? – kérdezte jeges hangon, olyan élességgel, amit korábban csak a nagynénémtől hallottam, amikor elrontották a kajarendelését.

Levi egy pillanatra sem bizonytalanodott el. Egyenesen rám nézett, mintha ezzel akarná végleg nyomatékosítani a szavait. A térdem szinte megrogyott attól, ahogy a szemembe nézve kimondta:

– Daniella és én együtt vagyunk.

A hangja egyszerre volt határozott és megbabonázó, mintha természetes lenne, hogy hozzá tartozom, és ezt senki nem kérdőjelezheti meg.

Teljes döbbenettel bámultam rá, míg végül újra Bella felé fordult.

– Szóval nem, ez nem fogja befolyásolni az édesanyád döntését – mondta jegesen.

Levi ritkán mutatta ki a haragját. Egy kezemen meg tudtam volna számolni, hányszor emelte fel a hangját vagy szakított félbe valakit az alatt a négy év alatt, amit együtt töltöttünk. Ez az oldala olyan volt, mintha egy cunamit látnék egy tenger nélküli ország közepén.

– Nem gondoltam volna, hogy valaha is bejön neked a „barát” szerep – jegyezte meg Bella. – Gondolom, akkor elkísér az esküvőre is.

– Igen, ott lesz velem – felelte Levi.

Mérges volt. Bella képes volt felzaklatni őt. Levi kedvelte ezt a lányt. Ez nyilvánvaló volt abból, ahogy felragyogott az arca, amint meglátta. Persze mindig is vonzotta a csajokat. Nem is csoda. Ott volt az a könnyed flörtölős kisugárzása, a mogyoróbarna szeme, a sötét haja… mintha az arcának minden vonalát művészek számára tervezték volna, hogy megörökíthessék, és hogy meseszép nők gyönyörködhessenek benne.

Már az is elég volt, ahogy rád nézett, azzal a teljes figyelemmel, mintha minden szavad számítana, mintha valami függőséget okozó szer lennél számára. Mindenki vele akart lenni. Mindenki a közelében akart maradni. Csakhogy én még sosem láttam, hogy viszonozná azoknak a lányoknak az érzéseit, akik állandóan körülötte lebzseltek.

Hányinger kerülgetett.

– Akkor holnap találkozunk a meccsen – mondta végül Bella.

Meccsen?

– Holnap találkozunk – zárta le Levi anélkül, hogy újra ránézett volna.

A következő pillanatban már megint az én kezemet fogta, és kifelé húzott a bárból, be a sarkon túlra. Fogalma sem lehetett, merre megyünk, én pedig még mielőtt továbbhaladhattunk volna, megtorpantam.

– Most azonnal el kell magyaráznod, mi volt ez az egész. – Kihúztam a kezem az övéből. Tisztán kellett gondolkodnom.

Az ég épp csak sötétedni kezdett, a nap utolsó fényei lassan eltűntek. Az utcai lámpák felkapcsolódtak, aranyló fénnyel világítva meg a barna téglás házakat és az üzleteket.

Amikor Levi felém fordult, most először láttam rajta az este folyamán valódi feszültséget. Az egyik kezét a halántékára szorította.

– Nem terveztem, hogy ez történik – dőlt neki a falnak, nem messze az otthonomtól és a virágbolttól.

– Hát, remélem is – vágtam rá –, mert tudnod kellene, hogy a hazudozáshoz én vagyok a lehető legrosszabb ember, akit csak választhattál. Úgyhogy szépen magyarázd el, mi az ördög történt az előbb.

– Pánikba estem. – Megdörzsölte a tarkóját.

– Pánikba estél? – ismételtem hitetlenkedve. – Ha még egyszer úgy nézett volna rám az a lány, szerintem az lett volna az utolsó dolog, amit életemben látok, mielőtt kiüt!

Levi felnevetett, mosoly futott át napbarnított arcán. És amint találkozott a tekintetünk, a testemben maradt összes düh egyszerűen elpárolgott. Hirtelen újra az iskola menzáján ültünk, és csak sztorizgattunk meg panaszkodtunk egymásnak. Előtte az én mogyoróvajas-pillecukros szendvicsem egyik fele, előttem pedig az ő sonkás-sajtos szendvicsének a másik fele.

– Mi történt? – kérdeztem, valami szörnyű szakítástörténetre számítva Bella reakciója alapján.

– Sarah a barátnője. Idén randizgattunk párszor, de nem úgy alakultak a dolgok, ahogy ő szerette volna.

Úgy hangzott, mintha ennél sokkal több lenne a történetben, de Levi arca bizonytalanná vált, mintha nem tudná, mennyit mondhatna el.

Annyira szerettem volna megérinteni. Ugyanúgy, ahogy régen minden csütörtök este megöleltük egymást, mielőtt hazasétáltam volna, vagy amikor túléltük azokat a borzalmas pénteki fizikadolgozatokat. De inkább összekulcsoltam a kezemet.

Már nem ugyanazok az emberek voltunk.

– Akkor miért mondtad neki, hogy együtt vagyunk? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal.

Megrázta a fejét.

– Jóban próbálok maradni vele, és ezt ő pontosan tudja. Az anyja vezeti a The New York Times művészeti rovatát, és lenne hatalma felvenni engem. Csakhogy meg van győződve róla, hogy megbízhatatlan vagyok.

– Tessék? Miért? Ennek semmi értelme. – Zavartan ráztam a fejem, most még értetlenebbül, mint eddig.

– Azelőtt alkalmas jelöltnek tartott az állásra, hogy megtudta volna, hogy Bellával randizom. Azóta viszont meg van győződve róla, hogy úgysem maradok meg New Yorkban… hogy nem veszem komolyan a jövőmet, mert nem tudok elköteleződni a lánya mellett.

– Ezt konkrétan a szemedbe mondta? – kérdeztem hitetlenkedve. Annyira ledöbbentem, hogy szinte belefájdult az arcom. Ez… nem illegális vagy valami?

– Ő az anyja. Nem hibáztathatom azért, mert védeni próbálja a lányát.

Persze. Levi ugyanaz maradt. Gondoskodó, megértő Levi.

– És én pontosan hogyan kerülök a képbe…?

Levi kínjában felnyögött.

– Esküszöm, ezt nem terveztem. Egyszerűen csak bepánikoltam. Először megláttalak téged…

A szívem azonnal megdobbant ettől a három szótól, de folytatta.

…aztán őt. Tudom, hogy ha Bella azt hiszi, párkapcsolatban vagyok, nagy eséllyel elmondja az anyjának.

– Nem is tudom. Most konkrétan arról beszélünk, hogy eljátsszuk, hogy egy pár vagyunk, miközben évek óta nem láttalak. És az utolsó dolog, amit szeretnék, hogy becsapjam a családodat vagy betolakodjak Sarah esküvőjére.

Ezt sokkal könnyebb volt kimondani, mint bevallani, hogy valójában a viszonzatlan érzéseimtől félek, még akkor is, ha ennyi év alatt már meg kellett volna kopniuk.

Levi ellökte magát a faltól, és egyetlen hosszú lépéssel átszelte a széles járdát felém.

– Miről beszélsz? – kérdezte értetlenül, a fejét rázva. – Sarah szó szerint megőrülne, ha újra látna. A családom mindig is imádott téged.

A vallomásától fájdalmas nosztalgia öntött el. Hiányoztak a hatalmas családi vacsoráik, a húgai hangos nevetése, az állandó nyüzsgés. És biztosan valami megjelent ebből az arcomon, mert Levi vállai lassan elernyedtek. Hogy mondhattam volna nemet? Ő volt valaha a legjobb barátom.

– Hatalmas szívességet tennél nekem.

Aztán rám villantotta azt a kamaszos mosolyát, amitől akaratlanul is felnevettem.

– Ez így nem fair – morogtam, mint egy durcás gyerek.

– Micsoda?

– Neked soha nem tudtam nemet mondani.

Persze pontosan tudtam, hogy ő ezt egyszerűen csak a régi barátságunk bizonyítékának veszi, semmi többnek.

Levi örömében úgy puszilta meg a fejem búbját, mintha semmi sem változott volna közöttünk.

– Fantasztikus vagy, Daniella Maria!

– Tartozol nekem, Levi Coldwell – böktem meg a mellkasát, miközben próbáltam túllépni a homlokomon maradt puszi kísértetén.

– Életed végéig ingyen epres piskótatorta! – jelentette ki diadalmasan.

Nevetve húztam le a kezét az arcomról.

– Hogy emlékszel még mindig ilyenekre?

Meglepett, hogy ennyire apró részletek is megmaradtak neki.

– Barátok vagyunk, nem emlékszel? – felelte könnyed természetességgel, fogalma sem lévén arról, hogy ennél rosszabb dolgot nem is mondhatott volna.

Barátok.

– Szóval… ez mégis hogy fog működni? És milyen meccsről beszélt Bella?