Milbacher Róbert

Variációk a múltra

(Két áltörténeti kisregény)
– részlet –

© Milbacher Róbert, 2026

P/S avagy utóirat
a költő titkos életéhez

Prológus

Eleinte tényleg azt hiszi, hogy menyétet lát.

Legalábbis tekintetével egy karcsú, hajlékony test mozgását követi, ahogyan a laza habbá összeálló, de imitt-amott már tömbökké fagyott jégkristályokat kerülgeti. Üldöz vagy üldözik, nem tudja eldönteni. Aztán minden átmenet nélkül eltűnik egy, a végtelenre nyíló mélykék hasadékon át. Majd röviddel azután mintha ugyanonnan bújna elő megint. Ekkor – már csak a játék kedvéért is – arra gondol, hogy most mintha inkább teve vagy cethal volna.

Jelentsenek ezek a szavak akármit is.

Igazság szerint sem ilyet, sem olyat nem látott a maga szemével soha.

Mert hol is láthatott volna?

De aztán a tudata egy félreeső zugából váratlanul előbukkan egy rég elfeledett emlék. Vándormutatványosok járták a vidéket, faluról falura magukkal hurcolva egy láthatólag korommal feketére festett, különös lényt. (Némi apróért, néhány tojásért, de akár még avas szalonnáért is meg lehetett nézni.) Az idétlen állat hátán kalapban, palástban torz alak ült, jobbra-balra dülöngélt, mintha csak összenőtt volna vele.

Az apokalipszis lovasának mondták azok a lelketlen csepűrágók, ezzel riogatva az embereket. De akárhogyan is igyekezett, ő csak egy kehes, csonttá fogyott lovat látott, hátán elmaszkírozott törpével. Gyerekfejjel is úgy gondolta, csupán szemfényvesztés az egész. Mármint ez a végítéletdolog. Pedig még füstöt is fújt az orrlikából. (Annak a trükknek a nyitjára sohase jött rá.)

Pedig lehet, hogy akkor látott tevét először és utoljára. Így utólag könnyen belátható, a hosszú nyak, a valamit állandóan rágcsáló, széles száj, a lustán ringatózó púppá gyűrődött gerinc nem is lehetett más. De az is megeshet, hogy csak álmodta ezt is, mint azt a cethalnak mondott ősvilági szörnyet, amely annyit foglalkoztatta a fantáziáját.

Nem értette soha, hogyan maradhat életben a gyomrában bárki emberfia.

Ha nem vigyáz, a végén még úgy jár, mint az agg Polonius, könnyedén elhitethet magával akármit, hogy olyat is láthasson, amit valójában nem láthat soha – ötlik az eszébe. Az arcán vélhetőleg mégsem suhan át az a mosoly, amely ennek a gondolatnak a nyomán támadt valahonnan a lassan elcsendesülő zsigerei mélyéről. Hiába azonosítja be ugyanazt a gomolygó csoportosulást hol teveként, hol meg cethalként. Pedig igazából nem is hisz benne, hogy az Istennek efféle tréfái megvalósulhatnak a világban, mint ez a végtelenül randa jószág, meg az a másik, amelyik tüdővel lélegezve is csak a vízben képes életben maradni, ha egyáltalán. Már amennyire ez lehetséges. És hogy jobban lásson, már-már nyúlna az okuláréja után, ha mozdítani tudná a karját. Aztán arra gondol, még éles a szeme, sohasem volt szüksége rá, hogy üveget illesszen elébe. Ettől aztán megkönnyebbül.

Örül, hogy mégsem kell megmozdulnia.

Talán ennek a váratlan örömnek a nyomán bukfencet hányó bolondot vesz észre, ahogyan tréfálkozni próbál vele, hogy jobb kedvre derítse. Púpjából nagy szürke kígyó kúszik az égre. Röviddel azután teste foszlányaira szakadozik szét, ahogyan átvérzi a még erőtlen, de makacsul kitartó napsugár. Mégis szélesen nevet. Búcsúzkodva integet, hogy majd ír.

Hát persze.

Nincs ideje sajnálni, mert már komor hegyek tornyosulnak fölébe fenyegetően. Magas bércek, melyeknek hófedte csúcsai izzanak a gyenge napfényben, mint valami vén király bortól kipirult homloka. Ott csúfoskodik rajta a félrecsúszott koronája. Legszívesebben felnevetne, annyira komikus a látvány. Teljesen indokolatlanul az a szó jut eszébe, hogy „habos torta”.

Aztán egyszeriben elkomorodik.

Merthogy mégsem ilyennek képzelte el ezt a pillanatot.

Valami nagyszabásút vagy legalábbis ennél jóval teátrálisabbat várt. Hogy érezhesse, amint teste-lelke feloldódik a mindenség éterében. Vagy úgy, ahogyan a kikelő madár szabadul a tojáshéj fullasztó szorításából, hogy azon nyomban a csillagok milliárdjai felé repüljön.

Ehhez képest most a szemét sem képes lehunyni.

Ó, micsoda nevetséges és képtelen vágy az emberé, kinek nem nőtt szárnya, csupán két botladozó rövid lába, gondolja. Lám, most még az is használhatatlan. Meg is lepődik, hogy még sincs benne keserűség semmi.

Rövid időre a józan belátás világossága keríti hatalmába.

Majd egy hattyú száll el felette, amely minden átmenet nélkül öltött alakot a csúcsokon szikrázó hóból. Széles szárnycsapásaiból valamiért arra következtet, csakis ilyen lehet az emlékezet.

Önkéntelenül is arra gondol, hogy mit szólna most az anyja, ha így látná: kabát nélkül, szakadt ingben, mezítláb. (Mert a csizmáját már lerángatták róla.) Még megfázol, kisfiam, mondaná szelíd aggodalommal a hangjában. Vajon lenne‑e szemrehányás az apja tekintetében, amiért ennyire könnyen megadta magát.

De akárhogyan is erőlködik, nem tudja felidézni az arcukat.

Most ijed igazán meg először, mert csak most érti meg, hogy tökéletesen magára maradt. Azt hiszi, hogy könnyezik, amikor rádöbben, hiába ígérte meg, sohasem térhet haza. Az ő karcsú alakját sem látja körvonalazódni, hiába erőltette a szemét.

Csupán azok az önkényesen megjelenő, majd nyomtalanul eltűnő torzók kísértik egyre.

Vigyorgó hóhér libériás inas haját tépi, majd feldobja az égre a rizsporos parókát. Ott egy elszabadult zongora, melyből a hangok hófehér gerlékként szállnak fel, hogy egy feszülten figyelő macska csapjon le rájuk. Jönnek feltartóztathatatlanul mindenféle alakváltó rémek. Griffek, sárkányok, óriások. Fogva tartják a tekintetét. Egyre fenyegetőbbnek érzi őket, de nem tud szabadulni az igézetükből.

Mintha testet akart volna ölteni a mélységben hánykódó Leviathán.

Ezek a minden összefüggés és értelem nélküli jelenések most már fárasztják. Egyre jobban reszket. Talán fél, talán csak fázik, míg a nap szét nem oszlatja a vízpárát a kukoricás felett. Végül nem marad más, csak a tiszta, vakítóan éles fény, amely szinte kiégeti a retináját.

Felsóhajt.

A pupillája minden bizonnyal ekkor szűkül be végleg.

✴

Persze mindennek csak abban az esetben van bármiféle értelme, ha nem hátulról döfték le, ahogyan azt beszélik mindenfelé. (Igaz, összehordanak róla mindent meg annak az ellenkezőjét is, ahogyan az már ilyenkor lenni szokott.) Persze mindannyiunknak úgy lenne a legjobb, ha mégsem menekülés közben érte volna a halál, vagy legalábbis lett volna ideje szembefordulni. Mert különben biztosan előre kellett zuhannia, arccal a sárba. Így értelemszerűen nem láthatott mást, csak a szanaszét guruló, leszakadt zubbony- meg inggombokat. Gyöngyöket a lószaros göröngyök között. Meg a pocsolyában megcsillanó tört ég egy darabkáját.

Ráadásul azt is csak rövid időre.

A szája sarkából a piszkos vízbe ugyanis biztosan vér szivárgott, végképp elhomályosítva a benne tükröződő mindenséget… … …

Kései tudósítás egy törvényszéki eljárásról, mely városunk utolsó, boszorkányosnak mondott asszonyszemélye ügyében tartatott

Nagy sora van annak, amit most itt rendre el akarok mesélni, azzal az aprócska megjegyzéssel együtt is – mert azért engedtessék meg nekem ennyi személyesség –, hogy még ennyi idő távolából is beleborzong a gerincem mindabba, ami megtörtént a szemünk láttára, a fülünk hallatára ott, Nagyszalonta városházának tanácstermében, az Úr 1808-diki esztendejében. Ugyanakkor hiába is ódzkodom felidézni a történteket, mégsem tehetek egyebet, mint hogy sorra elbeszélem a lett dolgok valóságát, hogy tudja meg ország-világ a leplezetlen igazságot, és ne terjesszenek az ügyről mindenféle megalapozatlan, rosszmájú pletykaságot, képtelenebbnél képtelenebb mendemondákat. Nem tagadom azt sem, sőt büszkén vállalom, hogy feltett szándékom áll megakadályozni, hogy kicsi városunknak – amelyről széles e hazában, de még szűkebb pátriánkban, nemes Bihar vármegyében sem nagyon tudnak semmit is mondani a népek, mi az idő múlásával emlékezetessé tehetné – rossz hírét költsék mindenféle jöttment firkászok, kik mint valamely keselyfajzat mindenütt fölbukkannak, hol szenzációt szimatolnak, hogy aztán terjesztve a nem igaz valót, elámítsák szépen csengő, de velejéig hamis szavaikkal a szenzációra szomjúhozó városi népeket, nemes urakat s azon kisasszonkákat, kik aztán csináltan rémült sikolyok mögé rejtik majd amúgy kéjes borzongásukat egy-egy szerelemféltésből elkövetett véres gyilkosság, gyerekelcsinálás, betyáros vagy egyéb romántos történet hallatán.

Történt tehát, hogy a fentebb említett esztendőben, annak is a bálványozó katolikusok által Szent Mihályról elnevezett havában összeült városunkban Bihar vármegye magisztrális törvényszéke, hogy ítéletet hozzon a város utolsó boszorkányosnak mondott asszonyszemélye ügyében. Minden bizonnyal még Váradig is elért a híre a pernek, mert egyre csak jöttek a firkászok, törvényszéki tudósítók, abban a reményben zsúfolódva be a városháza igencsak szűkös, nem ily népes közönségre tervezett tanácstermébe, hogy egy jó kis gerincborzongató, szaftos boszorkányperről írhatnak tudósítást a csiklandós botrányokra mindig éhes városi urak és úri dámák kíváncsiságát kielégítendő. De hamar csalódniuk kellett nekik is, meg a váradi közönségnek is, mert azon a szeptember 15‑i napon, amikor Miskolczi Mihály, városunk főszolgabírója kicsiny, de annál hangosabb koppantásra képes kalapácsával a pulpitusra ütve megnyitotta a tárgyalást, mindenki számára a napnál világosabban kiderülhetett, hogy bizony nem azért ült össze a tekintetes törvényszék, hogy azt a nevezetes asszonyszemélyt, leánynevén mondva Veress Rebekát boszorkányossággal vádolja meg, rontással, szerelmi és egyéb varázslással, ártást hozó praktikákkal való visszaélés okán, hanem éppenséggel ő maga, nevezett asszonyszemély a vádló.

A tárgyalás második napjára el is maradtak a szenzációra ácsingózó, már-már a városunk főterén száraz rőzsekötegekből rakott, lobogva égő, perzselődő emberhús szagát árasztó máglyát vizionáló firkászok, a tárgyalóteremről pedig azon nyomban kiderült, hogy valójában tágas hely az, amelyet szellőztetni is jól lehet, ha a törvényszolgának, nevezetesen Szüts Mihálynak, ki városunk ármása is egyben, úgy hozza a kedve. Mi tagadás, a kedve pedig akkor hozta úgy, mikoron a bíró erre utasítást adott néki, vagyis akkor, amikor a városi kényes orrú ficsúrok elmaradtak majdnem mindnyájan, feltehetőleg nem bírva a teremben megült fogatlan sóhajtások nyomán felszabadult vagy a viseltes zakók s berliner kendők alól szökött nehéz szagokat. (Mert nyár vége ide, meleg oda, a tisztesség úgy kívánja, hogy a tőle telhető legünnepibb ruhájába öltözzék mindenki a törvény elé járultában.) Nem véletlen hát, hogy Miskolczi Mihály bíró úr csak a második nap délutánján rendelkezett úgy, hogy itt az ideje szélesre tárni az ablakokat, mert a mosdatlan testek kipárolgásától akkorra már belélegezhetetlenné vált a levegő a maradók számára is, merthogy azt is el kell mondanom a körülmények teljes és pontos megrajzolása végett, hogy szeptember idusán hiába voltak a reggelek hűvösek immár, alig enyhült valamicskét a nyári hőség, mire dél felé fordult az idő. Mintha az Isten nem akarná útjára engedni ezt az idei, perzselően forró nyarat, amely a kopár mezőről kiégette már az utolsó eleven fűszálat is a legelni vágyó jószágok és nem utolsósorban gazdáik nagy bánatára, bár az is igaz, hogy a szőlősgazdák meg örömmel dörzsölték a tenyerüket a magas cukorfokú, így igencsak jó minőségűnek ígérkező bor reményében bizakodva, hiszen a napsütés édesíti meg a bort, addig érlelve a szőlőszemeket, míg csak mazsolává nem asznak a tőkén, hogy aztán a ménesi kadarkánál, de még a feketeleánykánál is kelendőbbé váljon országhatáron innen és túl egyaránt a szalontai mézesfehér, mit eddig csak amolyan pancsolt, cukorral följavított lőreként emlegettek a féltékeny szász borosgazdák Szebenig és tovább.

Ki tud hát igazságot tenni égi s földi dolgokban, ha még az Isten sem képes se ártani, se használni egyaránt mindenkinek a teremtés ezen elfeledett zugában, mert bárhogyan rendelkezzék is, mindig akad olyan is, ki átkozza a napot, mikor meglátta a fényes világát, de mindig lesz olyan is, ki áldást mond ugyanezen cselekedetéért.

Amikor Miskolczi Mihály kalapácsával ráütött a pulpitusra, egyszerre csöndesült el az addig felbolydult méhkasként döngő terem.

Nem tudni, hogy ez a magisztrális törvényszék tiszteletének vagy a bíró tekintélyt parancsoló fizimiskájának volt‑e köszönhető, de szinte a légy szárnya rebbenését is hallani lehetett onnantól fogva. Mondjuk teljes csend azért így sem lett, mert légy akadt bőven a szomszédos tehénistálló jóvoltából. Nagy, erős ember volt ez a Miskolczi, és csupasz volt az arca, mint afféle komisz szásznak, vagy mint valamely ifjú legénynek. Úgy is lehetne mondani, ha nem tudnánk, hogy jócskán az ötvenes éveit tapossa, hogy még csak legénytoll sem találtatik az állán, ami kíméletlen nyíltságot kölcsönzött ugyan neki, de szigorú tekintete úgy hatolt át bőrön, húson, zsigereken keresztül egyenesen oda, a titkos mélyre, ahol az elrejtett vétek lakozik, mint valamely magnetizáló delej, aminek semmi sem állhat az útjába, se hús, se csont, se szövetek. De szüksége is volt erre a képességére, mert pontosan tudta, hogy a bűn ott vackolja el magát, ahol a gyarló emberben a legmélyebbre rejtőzhetik, hogy még csak véletlenül se érje a törvény napvilága. Mert a bűn a sötétséget szereti, és kinek ne honolna sötétség a teste rejtett üregeiben, ha jobban meggondoljuk a dolgot. Így aztán hírhedt is volt a mi bírónk arról, hogy kíméletlen gyorsasággal mondott ítéletet bárki felett, kit a leghalványabb gyanú árnyéka is érte, legyen az közönséges tyúktolvaj vagy éppen hálátlan férjgyilkos – neki aztán egyre megy. Miskolczi ugyanis azt vallotta, hogy mindenki bűnös vagy előbb-utóbb bűnös lesz, legalábbis annak vallja magát, ha a színe elé rendeltetik. Tekintetével úgy babonázta meg az elébe mint a törvény felkent szolgája elébe álló gyarló embereket, legyenek azok vádlottak vagy vádlók, neki ez is mindegy volt, hogy szinte önként vallották meg vétkeiket, még azokat is, amelyeknek elkövetését csak tervbe vették, és amelyekkel így nem is vádolta őket senki.

Miután elcsendesedett a terem, Miskolczi dörgő hangon jelentette be jelen per tárgyát, mondván, hogy az Úr 1808. esztendejének szeptember 15. napján Nemes Bihar Vármegye Magistratialis Esküdtszékének nevében jár el, mégpediglen azon oknál fogva, hogy az esküdtszék színe előtt megjelent nemes Gali Istvánt és tettestársát, nevezetesen nemtelen Füsüs Nagy Jánost vádolja Veress Rebeka nagyszalontai, nemtelen lakos. Ezt persze tudtuk mind, akik összegyűltünk, hiszen már mindenki erről beszélt a városban hetek óta, azt latolgatva, hogy valójában mi is történhetett, ott a Gali István büdöskamarájában. Már-már odáig fajultak a dolgok, hogy két felekezetre szakadt a város, ki a vádló, ki a vádlottak mellett emelve szót. Ezért is volt annyira fontos a mindent tisztázó bírói ítélet mindannyiunk számára, hogy végre a törvény erejével kimondassék az igazság, s egyszer s mindekorra vége szakadjon a pártoskodásnak és a nyomában fellépő zűrzavarnak, helyreállítva a békességet s a közbizodalmat az amúgy jámbor, istenfélő községünkben.

Miután a bíró felszólította az ügyészt, nevezetesen Gulyás Kis Ferenc fiskálist, hogy ismertesse a vádat, újra dongani kezdett a terem, hiszen kis időre kiszabadulhattak az emberek Miskolczi szinte mindenkit dermedt merevségre kárhoztató, igéző pillantása alól – pedig hát minden egyes bámészkodónak nem is nézhetett ugyebár a szemébe, mégis mindenki úgy érezte, hogy csak is rá figyel, és a veséjébe lát –, és alig elfojtható kuncogás támadt a pici, homlokán erőst verejtékező, s így unos-untalan kendőjével kopaszodó fejét, arcát törülgető ügyész láttán. Amilyen mókás fizimiskája volt a fiskálisnak, olyan arrogáns és mélyen dörgő hangon szólalt meg, ami persze a fellépő contradictio miatt, mely apró termete és öblös hangja között keletkezett, újabb derültséget váltott ki a közönségből. Miskolczi viszont, érzékelvén a magisztrális bíróság tekintélyén esett csorbát, nagyot koppantott kalapácsával a pulpitusra, és „rendet!” kiáltással fojtott bele minden még éppen csak a szájak szélén bontakozó nevetésfélét a magukról megfeledkezőkbe. Az ügyész rövid, alig lélegzetvételnyi szünetet tartva – mint aki megszokta már, hogy miféle hatással van az emberekre szerencsétlen alkata – nem nézett sem a bíró, sem a rajta derülő közönség irányába, szavait egyenesen a vádlottaknak címezte, akik a bírói pulpitussal szemközt jobb felől ültek, kezükben gyűrögették ebben a melegben amúgy is teljesen indokolatlan, meglehetősen zsírosnak tűnő kalapjaikat… … …

Tartalomjegyzék

P/S avagy utóirat a költő titkos életéhez

Kései tudósítás egy törvényszéki eljárásról, mely városunk utolsó, boszorkányosnak mondott asszonyszemélye ügyében tartatott

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 659 3

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL