Table of Contents

- Köszönetnyilvánítás D.C.-nek

- Ki kicsoda ebben a történetben?

- Széljegyzet Oliviától:

- 1976. június 28.

- 1977. január 1.

- 1978. január 03.

- HAT HÓNAPPAL KÉSŐBB…

- 1979. április 20.

- A Helma Kiadó ajánlata

Sütő Éva

ÁTVERVE

A pokolba vezető út

Olivia Fox naplója

1. rész

Sütő Éva

ÁTVERVE

A pokolba vezető út

Olivia Fox naplója

1. rész

© Sütő Éva 2025. 01. 21.

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár, Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30) 499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2025. 01. 21.

ISBN 978-963-639-770-8

Copyright

Borítóterv: Pálinkás Angéla ötlete alapján Szopos Katalin

Bétaolvasók: Szőllősi Tünde, K. Kormos Noémi

Előolvasók: Nagy Dóra, Menyhei Mónika, Pálinkás Angéla

A szerző elérhetősége: sutoeva7@gmail.com

Facebook:

https://web.facebook.com/profile.php?id=61564522241884

Szerzői jog – Copyright: 2024 by © Sütő Éva

Minden jog fenntartva – All right reserved

Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy – visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, és a hivatalos promoter, aki rövid szakaszokat idézhet belőle. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

tARTALOMJEGYZÉK

Köszönetnyilvánítás D.C.-nek

Ki kicsoda ebben a történetben?

Széljegyzet Oliviától:

1976. június 28.

1977. január 1.

1978. január 03.

HAT HÓNAPPAL KÉSŐBB…

1979. április 20.

A Helma Kiadó ajánlata

Igaz történet alapján

Köszönetnyilvánítás D.C.-nek

Ez már nem az első könyvem, aminek a történetéhez a való életből merítek, de az első, ami nem a sajátomból táplálkozik.

A történetet egy idős hölgy mesélte el, sok-sok évvel ezelőtt. Albérletben laktam nála egy fél évig. Előtte pár hónappal költözött vissza a világ másik végéről Magyarországra. Esténként elszopogattunk egy kis likőrt, vagy egy pohár bort a hideg konyhában. Aztán megeredt a nyelvünk.

Mivel akkoriban már újságíróként is dolgoztam, annyit kért, hogy ha egyszer megírom, amit elmesélt nekem, akkor figyeljek oda, hogy senki ne ismerhessen rá önmagára. Akkor nem mertem ezt megtenni. Bár szétszóródva a világban, de majdnem mindenki élt még, aki számított neki: a gyerekei, az unokái, dédunokái.

Talán két évvel ezelőtt, D.C.–vel álmodtam. Az álom ismét eszembe juttatta őt és a szívszorító életútját. Úgy döntöttem, most van itt az ideje, hogy megírjam a sztorit.

Már nem lesz nehéz megfelelni a kérésnek: ne ismerjen senki magára! Ennek ellenére fiatalítottam a történeten és a szereplőkön jó pár (majdnem száz) évet. Modernizáltam a környezetet, és ami a legfontosabb, a helyszínt áthelyeztem egy kitalált kisvárosba, Amerikába (ez volt az egyetlen földrész, ahol D.C. soha nem járt). Még a fegyvermárkát is megváltoztattam, ugyanis 1980 előtt a Glock-nak nem volt ilyen típusú kézifegyvere.

Igyekeztem viszont megőrizni D.C. stílusjegyeit, igen erős, sőt vulgáris szókimondását, vagányságát, a szexuális túlfűtöttségét, a „semmit nem bánok meg, amit a saját elhatározásomból tettem” filozófiát, ami alapján élte az életét még 93 évesen is, amikor találkoztunk.

Tudom, hogy tetszene neki ez a könyv, a kitalált részekkel és szereplőkkel együtt is, ezért nem éreztem egyetlen percig sem, hogy megtartsam magamnak a történetet. Ezzel tartozom D.C. –nek, és a rövid, mégis mély barátságunknak.

Ki kicsoda ebben a történetben?

Olivia Fox: 16 éves a történet kezdetén, övé a napló, amit közel hatvanéves koráig ír

Vivien Fox: Olivia anyja, védőügyvéd

Dalton Fox: Olivia apja, rendőrkapitány

Evelyn: háztartási alkalmazott a Fox-házban

Ria: Olivia legjobb barátnője

Maria és John: Ria szülei

James: Dalton Fox helyettese és jóbarátja

Dorina Minszkij: James barátnője

M.A. Minszkij: Dorina apja, kétes hírű vállalkozó

Fabio Rossi: a helyi kisfőnök, a legidősebb Rossi fiú

Kevin Rossi: a középső testvér

David Rossi: a legfiatalabb testvér

Helen Rossi: az anyjuk

Penge és Ugly: Fabio Rossi társai

Irina Vontek: Penge felesége és Fabio Rossi szeretője

John: étterem menedzser a Malomban, Fabio lekötelezettje

Enrico: bűnöző, Vivien Fox ügyfele

Renato Silva: bűnöző, Vivien Fox ügyfele

Julia: Renato Silva barátnője

Maxwell: ál–eskető Vegasban

Donna, Emma, Jenny: Olivia barátai az előzetesben és utána is

Willy: rendőr Dalton Foxnál

Olga: Willy felesége,

Mirtill: Willy és Olga kislánya

Vick: rendőr Dalton Foxnál

Melissa: fiatal rendőrnő, Olivia „privát” testőre

Alisha: Olivia csoporttársa az egyetemen

Karen: rendőrnő, rövid ideig Dalton Fox barátnője

Peter: szakács a rendőrségi kantinban

Andreas Titti: Olivia és a család ügyvédje

Silvio: a Rossi fiúk védőügyvédje

Routh ügyvéd: aki érintett Vivien Fox és Fabio Rossi üzletében

Ida: kirendelt rendőrségi pszichológus

Betty és Rose: nővérek a kórházban

Széljegyzet Oliviától:

„A pokolba vezető út is jó szándékkal van

kikövezve! Az én utamat duplán burkolták!”

1976. június 28.

Ma lettem tizenhat éves. A szüleim szokás szerint, nagy bulit csaptak nekem, hiszen egyszer tizenhat éves a lányuk. (Ezt mondták akkor is, amikor a tizenötöt meg a tizennégyet töltöttem be. Jó vicc…) Alig fél órája ment el az utolsó vendég. Nagyi rám mosolygott és a fülembe súgta: itt az ideje, hogy felavassam a naplómat.

Hát ja. Egész nap erre vártam! Nem az ajándékaimra, meg arra, hogy végre igazi pezsgőt ihassak, nem, hanem arra, hogy naplót írjak. Sajnos megígértem! Nagyinak nem tudok nemet mondani.

Ez van.

Mi bajom lehet?

A szülinapomra összegyűlt a család, rengeteg ajándékot kaptam. A kedvenc nagyanyám először csak ezt a hülye naplót adta át, és jót nevetett rajtam, meg a fancsali képemen, amikor kibontottam a díszes csomagot. Na jó, rögtön utána belenyúlt a táskájába, és kivett belőle egy borítékot. Nem fogjátok elhinni, mi volt benne! Egy Visa kártya! Az új! Feltöltve zsével!

Még anyám is felszisszent, pedig neki aztán van pénze bőven. Apám csak a fejét csóválta, és vigyorogva megkérdezte, mikorra tervezze a gardróbom kibővítését?

Meg kellett ígérnem a nagyinak, hogy vezetem a naplómat, és nem fogom abbahagyni, mint a balettot, meg a kerámiázást. Még jó, hogy a többi kétszáz dologról nem tud. Apa szerint már az is kisebb csoda, hogy még nem untam bele a középiskolába. Anya ilyenkor csak vigyorog rám, mert ő tudja, hogy ez is volt már terítéken.

Nem is egyszer. Nem azért, mert buta lennék, vagy lusta! Túlságosan is okos vagyok, ezért aztán többnyire unatkozom. Többre mennék néhány jó magántanárral. De a szüleim szerint már így is túl sokat engednek meg nekem. Szóval, maradt a középiskola meg az unalom.

Azon gondolkoztam, hogy mi a fenét írjak egy naplóba? Először lehet, hogy be kellene mutatkoznom? Hátha egyszer valakinek tényleg a kezébe kerül, és nem is fogja tudni, hogy ki vagyok!?

Szóval, Olivia Foxnak hívnak, állítólag jó nő vagyok, legalábbis ezt mondják a hátam mögött. Tuti testem van, jó cickóim, hozzá ugyan unalmas barna hajam meg szemem, de a többi ellensúlyozza ezt a hiányosságomat. Majd, ha már én dönthetek például a hajszínemről is, hidrogénszőke leszek, mint az anyu. Virgenában lakom, ami egy közép-amerikai kisváros, és szinte mindenki összekeveri Virginia állammal. Ahhoz elég kicsi, hogy mindenki tudja, kik a szüleim, ahhoz meg elég nagy, hogy amikor eltanácsoltak hatodikban a suliból, mert szemléltetéssel egybekötött szexuális felvilágosítást tartottam a lányok nemi szervéről a tornaterem öltözőjében az egész osztálynak (koedukált!), akkor nem kellett másik városba költöznünk.

Na igen, voltak ötleteim. Mára már kinőttem – némelyikből.

Vagy a kedvenc barátnőm, Ria van rám jó hatással, vagy, apa szerint, kezdem magam mögött hagyni a tinédzser kort. Anya csak a száját szokta húzni ilyenkor, ő még nem bízik bennem. Jól is teszi! Annak ellenére, hogy két, kivételesen nagyon elfoglalt szülő mellett nőttem fel egykeként, tulajdonképpen egész jó volt a gyerekkorom.

Szerintem semmivel sem volt több balhém, mint másoknak. Legfeljebb nagyobb nyilvánosságot kaptam, pont az őseim miatt.

Anyám már négyévesen megtanított öltözködni, még nem voltam

tíz, amikor sminkelni, később flörtölni. Időben felvilágosított a nemiségről meg a biztonságos szexről is. Nála többet szerintem senki nem tud a témában.

Az apám viszont megtanította, hogyan védjem meg magam. Megtanultam mindent, amit lehetett, és tőle örököltem a fegyverek szeretetét is. Hamar kiderült, hogy baromi tehetséges vagyok a lövészetben. Apa rettentő büszke rám ezért.

A nagyszüleim kicsit távolabb élnek tőlünk, évente egyszer mi látogatjuk meg őket néhány napra, de karácsonyra meg húsvétra ők jönnek hozzánk. Meg persze a jeles napokra, mint a ballagásom, vagy az én szülinapom. Az utóbbi években már, az iskolai szünetekben egyedül is elutazhattam hozzájuk. Tőlük, bár tehetősek voltak, leginkább szeretetet kaptam.

Mindig azt mondták, hogy anyám pénzzel halmoz el, apám erkölcsi tartással, ők meg az érzelmeimre próbálnak hatni.

Sajnos, nagyapám két éve meghalt. Nagyit próbáltuk idecsábítani, de azt mondta, ő már nem költözik sehova.

Sokáig nem értettem, miért mondják az ismerősök: csoda, hogy az apám kitartott az anyám mellett. Igazából miatta nem futhatott be olyan karriert, amilyen megillette volna.

Apámat soha nem láttam még elégedetlennek.

Rendőr a javából. Mire elvégeztem az általános iskolát, ő lett a kisváros első számú kopója, a városi rendőrkapitány.

(Utólagos széljegyzet Oliviától: Élete végéig az is maradt. De soha nem lett belőle sem aktakukac, sem íróasztal–matyi. Az egyetlen tiszta ember a környezetemben, a legjobb barátjával, Jamessel együtt. Az örök példaképeim. Rendszeresen kijárt terepre az embereivel, akik tűzbe mentek volna érte. Nála soha nem volt betöltetlen állás. A frissen végzett főiskolások mindig sorba álltak azért, hogy hozzá kerülhessenek. Én meg rendszeresen belógtam hozzá az irodába, hogy a szemem legeltessem a fiatal munkatársain. Apám persze elnézően mosolygott, mert tudta jól, miért látogatom olyan sűrűn.)

Anyám tipikus karrierista. Megy, mint a gőzmozdony. Védőügyvéd. Két évvel ezelőtt, végre én is megértettem, miért nevetnek az emberek, amikor azt mondják: akit apád nehéz munkával lecsukat, azt anyád a bírósággal szabadon engedteti. Így aztán soha nem fogy ki egyikük sem a munkából.

Anya a fővárosban is tart fent irodát, meg lakást, és főleg gazdasági bűnözőket véd, azokból is csak a topon lévőket. Keményen megkéri mindennek az árát. Nem csak sikeres, hanem gazdag is. Imádja a pénzt, és mindent, amit pénzen meg lehet vásárolni.

Azért azt az anyám javára írom, hogy apámra meg rám legalább annyit költ, mint magára. Apu a legjobban öltözött rendőr az egész országban. Én meg már óvodás korom óta csak dizájner cuccokban járok.

Fura módon kényeztettek el. Mivel szinte soha nem voltak otthon, hamar önálló lettem. Mindig éreztették velem, hogy bíznak bennem. Hagyták, hogy hibázzak, aztán vagy anyu, vagy apu elmondta, hogy mit csináltam rosszul.

Annak ellenére, hogy szinte soha nem voltunk együtt hárman, mint család, kivéve a külföldi nyaralásokat, anyu mindig szakított időt arra, hogy együtt menjünk fodrászhoz, kozmetikushoz, meg persze vásárolni. Apu pedig ki nem hagyná a szombat délelőtti önvédelmi edzést velem, meg a vasárnap délutáni lövészetet. Egyszer sem. Anyut sajnos egyik sem érdekelte. Ahogy aput is hidegen hagyta mindenféle vásárlás meg szépítkezés.

Hamar rájöttem, hogy más gyerekekhez képest mennyivel többet, és ugyanakkor mennyivel kevesebbet kaptam a szüleimtől. Nálunk ugyanis nem voltak családi hétvégék, vagy esti beszélgetések, szinte állandóan csengett az otthoni telefon vagy pittyent a személyhívó. Még az általános iskolai ballagásomról is eltűntek, először az anyám, majd este az apu is. Szerencse, hogy a nagyiék ott voltak, különben ünnepelhettem volna egyedül.

Nem voltam én vad soha. Persze, bulizok, mint mindenki más, de soha nem nyúltam droghoz, még csak nem is cigizek. És soha nem vettem el a másét. Miért is tettem volna? Amikor nekem mindenből több, drágább és szebb van?

Csak éppen senkit nem érdekelnek az érzéseim, meg a gondolataim. Mindenki meg volt arról győződve, hogy a legjobbat adja nekem, a legjobb módon. Fel sem merült senkiben, hogy esetleg nekem másra lenne szükségem!

Senki nem éreztette velem, hogy ÉN VAGYOK NEKI A LEGFONTOSABB!

(Utólagos széljegyzet Oliviától: Ez vezetett el később életem legnagyobb, és majdnem utolsó tévedéséhez. Mert bebeszéltem magamnak, hogy van valaki, akinél én állok az első helyen!)

1976. december 09.

Ma hazudtam a nagyanyámnak. Legalábbis nem mondtam neki igazat. Azt gondolom, kegyes hazugság volt, mert még az apám sem szólt rám, amikor a kórházban azt válaszoltam az érdeklődésére, hogy majdnem minden nap előveszem a naplómat. Ami igaz is, csak éppen nem írtam bele még szinte semmit.

Sajnos, mire elhatároztam, hogy elmondom a teljes igazat a nagyinak, addigra meghalt. Így most lelkiismeret-furdalásom van. Nem szeretem, ha hazugnak tartanak. Szóval, azt találtam ki, hogy innentől legalább néha-néha írok valamit ebbe a naplónak csúfolt förmedvénybe. Ria is azt mondta, hogy ez már majdnem olyan, mintha meggyóntam volna a nagyanyámnak.

1976. december 18.

Apa is, meg anya is azt mondta, hogy nem kell elmennem a temetésre, hiszen elbúcsúztam a nagyitól a kórházban. Különben is, baromi hideg van, a temetőben meg még hidegebb lesz. Nem lenne jó, ha karácsony előtt megfáznék. Így becuccoltam Riáékhoz négy napra. Szerettem náluk lenni, annak ellenére, hogy sokkal szigorúbbak voltak a szülei, mint az enyémek.

– Kilógunk este? – kérdeztem a barátnőmet, miközben hason fekve a töri könyvet olvastam.

– Inkább tanuljunk, holnap dogát írunk!

– Ne már! Anyádék elmentek színházba, van időnk! – erősködtem egy kicsit, mert tudtam, neki is lenne kedve, csak egy kis noszogatásra vár.

– Oké, de csak a sarki bárba menjünk le, nem messzebb!

– Most komolyan? Tuti lebukás! Apád legjobb haverja a tulajdonos.

– Az lehet, de a csapos srác meg beléd van zúgva. Szerintem, ha riszálod egy kicsit magadat, akkor simán ihatunk bármit, és a tulaj sem fogja megtudni – nevetett Ria.

– Az a fekete hajú, zöld szemű? Ő akár még többet is kaphat, ha akar, nem csak egy kis riszálást! – nevettem a barátnőmre, mert vele ellentétben én már több, mint egy éve nem voltam szűz.

Anyám rögtön a tizenötödik születésnapom után gondoskodott

róla, hogy az egyik ügyfele úgy szabadítson meg a szüzességemtől, hogy alig várjam a következő menetet. Azóta is szex-függő vagyok. Bár pasival még kevéssel csináltam, de van műfütyim, ha a kezem nem lenne elég. Igen, azt is az anyám vette.

– Na, megyünk, vagy sem? – kérdezte most már Ria türelmetlenül.

Nem kellett sokáig vacakolnunk az öltözködéssel, hiszen csak egy sarokra volt a bár tőlünk. Rövid szoknya, harisnyatartó meg egy szexi harisnya, rá a bugyi, feszes póló, melltartó nélkül, és máris indulásra kész voltam.

– Te aztán nem sokat teketóriázol! – nézett rám a barátnőm, aki a farmeréhez egy testre tapadó garbót vett fel.

„Így legalább nehezebb kiszívni a nyakam”, szokta mondogatni.

A Zöldszeműnek majdnem összeakadt a lába, amikor kibújtam a kabátomból, és kivillant a harisnya szegélye a minim alól.

– Letehetnénk a kabátot az irodában? Nem szeretném, ha lába kelne – dobtam fel a magas labdát azonnal a fiúnak.

– Gyere, mutatom az utat, szépségem – vette a lapot, és már indult is hátra. Csak a fejével intett a másik srácnak, hogy tartsa a frontot a bárpultnál.

Épp csak el tudtam kapni Ria dzsekijét, és már mentem is utána. Izmos fenék, nem túl hosszú lábak, de nálam azért magasabb volt. Reméltem, hogy a farka nem lesz kicsi. Azt nem szerettem. Lehet, hogy azért, mert az első partnerem, Enrico, jókora mérettel volt megáldva. Aztán meg az anyától kapott félszemű kígyó is közel akkora volt. Anyu szerint a kis farkú pasik találták ki, hogy nem a méret számít. Mert igenis, az a legfontosabb. Minden más csak utána jön.

Még be sem csuktam magam mögött az ajtót, amikor a Zöldszemű

már nekem esett, lesmárolt, megmarkolta a mellem az egyik kezével, a másikkal meg a puncimat.

– Hű, milyen dögös vagy, kiscsaj! Nincs sok időnk, ugye, tudod? Izgasd fel magad, amíg előkotrom az óvszert – ezzel oldalt fordult, lerántotta a cipzárját, előkapta a már majdnem kemény farkát, húzott rajta párat, és gurította is rá a gumit.

Nem volt egy nagy farok, de legalább vastagnak látszott, bár a félhomály becsapós, ezt már megtanultam. Rádöntött az egyik fotel háttámlájára, belém dugta két ujját, és már lihegett is a nyakamba. Tudtam, hogy ez sem lesz egy hosszú menet, és attól sem kell tartanom, hogy a sikoltozásomra összeszalad a bár népe.

Persze, lihegtem neki én is egy sort, remélve, hogy ezután minden italunk ingyen lesz. Nem mintha nem lenne pénzem, de valamit, valamiért! Öt perc sem telt el, és én már megint a bárpultnál álltam, Ria mellett. A csapos fiú máris két koktélt kevert nekünk, úgy látszik, a sztereotípia nála is működött. Pedig én jobban szerettem a sört, Ria meg a bort részesítette előnyben. De ajándék lónak nem néztük a fogát!

Két koktéllal később, amikor a Zöldszemű már látványosan került minket, elköszöntünk. Mivel a társaság nem volt jó, a dugás is a felejtős kategóriába tartozott, az ingyen pia ideje meg egyértelműen lejárt, nem volt miért tovább maradni.

Bő félórával korábban értünk haza, mint Ria szülei a színházból. Mire kinyitották az ajtót, mi pizsiben ültünk a nappaliban és kártyáztunk. A leheletünk üde volt a mentolos fogkrémtől, a hajunk sampon illatú, semmi nem utalt a kis kalandunkra.

1976. december 25.

Dög unalom! Már megint naplót írok. Még gyászolunk, és ilyenkor nem illik bulizni, mondták a szüleim. Legalábbis nem ebben a hónapban. Úgyhogy nézzük a tévét, aztán hol anya, hol meg apa vonul el órákra, hogy telefonáljon.

Holnap Ria átjön, legalább maradhatunk a szobámban, ahol nem kell gyomorforgató karácsonyi filmeket néznem. Naná, hogy többnyire egyedül. Miért csak engem büntetnek azért, mert meghalt a nagyi?

Szerencse, hogy a szilveszteri bulimat nem kellett lemondanom.

1977. január 1.

Baromi másnapos vagyok. Végighánytam a délelőttöt. De a buli pörgött, kétszer is dugtam, bár a második fiúra nem igazán emlékszem. Arra viszont igen, hogy éjfélkor lesmároltuk egymást Riával. Meglepően jó volt. Majd holnap felhívom, mert most még forog a gyomrom. Lehet, hogy még egyszer kidobom a taccsot. Kész mázli, hogy egyik ősöm sincs itthon. Merthogy felfüggesztették a gyászt, és elmentek ők is bulizni. Majd csak este, vagy holnap reggel jönnek vissza.

1977. március 12.

Huh, jó sok minden történt. Most is csak azért van időm írni, mert apa rákérdezett, hogy ugye, nem felejtkeztem el a nagyinak tett ígéretemről. Jól felébresztette a lelkiismeretemet. Fasza! Na, akkor gondoljuk át, mi minden történt az elmúlt két hónapban!

Riával kipróbáltuk a szexet. Megnéztünk pár leszbi videót. Csak azt felejtettük el, hogy ő még szűz. Na, mindegy. Végül az ujjammal elégítettem csak ki, ő meg belém nyomta a műbrokit. Más volt, mint

Enricoval, de legalább akkorát élveztem így is.

Lehet, hogy leszbi leszek?

Ennyitől még biztosan nem, de ki tudja? Mindenesetre jókat nevettünk közben. Ezért Ria a legjobb barátnőm, mert vele minden hülyeséget meg lehet csinálni. A biztonság kedvéért anyát is megkérdezem majd, hogy mit gondol erről.

Egy héttel később Ria is elvesztette a szüzességét végre. Neki nem volt olyan jó, mint nekem, de nem is az anyja választotta ki ehhez a pasit, fejvesztés terhe mellett! Kölcsönadtam neki a szobámat, mert apa valami konferencián volt, anya meg a fővárosban.

Még óvszert is vettem, mert ő nem mert. Kisváros, rögtön pletykálnak az emberek. Rólam meg tudják, hogy már szexelek egy ideje. Még anyával közösen vettük az első csomagot, úgyhogy a gyógyszerész most sem szólt egy szót sem. Magában meg azt gondol, amit akar. Kit érdekel?

Jut eszembe, tegnap a híradóban kit láttam? Majd’ leestem a szófáról, de komolyan! Még jó, hogy anya nem volt itthon, mert lehet, hogy lebuktunk volna. Apa így is furán nézett rám. Szóval, épp arról volt szó a hírekben, hogy a szuper nagymenő anyámnak megint sikerült felmentetni egy bűnözőt minden vádpont alól, beleértve a nagy értékű sikkasztást meg áfa-csalást, meg még mit tudom én mit. És ki vigyorgott a képernyőről rám?

A pasi, aki elvette a szüzességemet. Valamilyen Enrico. Apám káromkodott egy sort, hogy megint hiába dolgoztak hónapokon át, aztán fogta a telefont és elvonult a nappali sarkába őrjöngeni.

Arról már hallottam pletykákat, hogy anyám nem veti meg a szexuális szolgáltatásokat, ha a kliense megüti a mércét, de hogy ezt kiterjessze rám is!? Kicsit hátborzongató, de attól még izgi! Szóval egy nagymenő bűnözővel dugtam, akit az anyám szervezett be. Kár, hogy senkinek nem dicsekedhetek el vele. Hétvégén megyünk szépségfarmra, majd rákérdezek, ha el nem felejtem.

(Utólagos széljegyzet Oliviától: tényleg megkérdeztem akkor anyát, de csak annyit mondott, örüljek neki, hogy egy hozzáértő és türelmes pasi lyukasztott ki. Szerencsésebb vagyok, mint a nők kilencvenkilenc százaléka. Afelől is megnyugtatott, hogy csak azért, mert Riával összebújtunk, még nem leszek leszbikus. Egyébként is abban a korban vagyok, amikor kísérletezgetni kell. Nyugodtan próbáljak ki mindent, ami jól esik, vagy ami érdekel. Egyébként meg leszbinek lenni nem bűn!)

1977. június 28.

Ezer éve nem írtam naplót. Most is csak azért, mert megint születésnapom van, és ilyenkor mindig eszembe jut a nagyi meg a lelkiismeret-furdalás.

Tizenhét! Még egy év, és nagykorú leszek. Sajna, a nagyi ajándékait senkinek nem jutott eszébe pótolni, de azért így sem panaszkodhatok. Igaz, amit vártam, az autót, azt még nem kaptam meg, és ez nagy csalódás volt nekem. Biztos, hogy anyának van rá pénze, azóta még két nagymenőt kihozott az előzetesből. Szóval lehet, hogy még mindig haragszik rám, amiért rajtakapott, hogy füveztem nála.

Nem érti, hogy unatkoztam!

Egész hétvégén ott dekkoltam. A városba nem mehettem ki egyedül, ő meg az irodájában dolgozott. Tényleg úgy viselkednek apával, mintha már rég elváltak volna, és az lenne a megállapodás, hogy mind a kettőjükkel ugyanannyi időt kell töltenem.

1977. augusztus 8.

Van egy pasim. Egy hete. Öreg, már harminckét éves, de eszméletlenül nagymenő! Porsche, Gucci, Fendi, Armani… Minden márkás rajta, valószínűleg még a haját is márkás ollóval vágják. És baromi titokzatos! Soha nem jön el értem se a sulihoz, se a házhoz, mindig valahol a belvárosban, egy parkolóházban találkozunk, aztán irány a szomszéd város.

Ott van kecója. Naná, hogy egy luxus penthouse! A szakácsnője előkészíti a kaját, aztán elhúz, mielőtt megérkezünk. Mi meg szétbasszuk a lakást. Szó szerint.

Megdugott már az összes létező szobában, a fürdőben, a gardróbban, a nyitott teraszon, ahol a szomszédos irodaházból elég sokan megláthatnának, de a tornatermét sem kíméltük. Egyedül a hálószoba maradt ki, azt mondta, hogy ő ott aludni szokott.

Hát, kinek a pap, kinek a papné! De legalább jó a szex!

1977. augusztus 17.

A franc sem tud anyámon kiigazodni mostanában. Komolyan, néha olyan, mintha kezdené elveszíteni a józan eszét! Mint ma is.

– Kivel találkozgatsz mostanában, Olivia? – kérdezte minden átmenet nélkül, és egyáltalán nem kedvesen.

– Egy pasival, anya. Miért?

– Sejtettem – vágott egy fintort. – Mi a neve? Miért titkolod?

– Nem titkolom, csak nem verem nagy dobra. Inkább csak szexpartner. De abban jó!

– Ha szexelni akarsz, ott van Enrico, bármikor a rendelkezésedre áll. Miért kell egy idegen?

– Anya, Enrico a te dugópartnered, oké? Köszi, hogy gondoskodtál arról, hogy nekem ne egy rémálom legyen a szüzességem elvesztése, de innentől meg tudom oldani magamnak is a többit!

– Olivia, honnan tudod, hogy ez a férfi nem azért cserkészett be téged, hogy aztán rajtad keresztül engem, vagy apádat akarja megzsarolni? Miért nem találkoztunk még vele soha? Miért nem találkozott még vele egyetlen barátod, sőt, még Ria sem?

– Ezt honnan tudod? – csattantam fel.

– Megkérdeztem. Veled ellentétben én használom az agyamat is, nem csak a vaginámat! Szóval, mi a neve és mit tudsz róla?

– Renátónak hívják és baromi gazdag. Azt mondta, azért nem akar nyilvánosan mutatkozni velem, hogy a média ne szálljon rám.

– Renato Silva? Te Renato Silvával találkozgatsz?! Elment a józan eszed? – visított fel az anyám, mint egy őrült, pedig ez egyáltalán nem jellemző rá.

– Mit tudom én, nem kértem személyi igazolványt tőle – mentem át támadásba. – Enricónak sem tudom a nevét, vagy hogy kicsoda-micsoda! Megdugott, jó volt, és kész!

– Tudod te, ki ez az ember? Még nincs három hónapja, hogy felmentették az emberkereskedelem vádja alól. És hidd el, baromi jó munkát végeztem vele! Életem egyik legnehezebb ügye volt! Azonnal befejezed vele az érintkezést, Olivia! Nincs találka, nincs randi, nincs dugás! Hacsak nem akarod te is egy brazil kuplerájban végezni, bedrogozva. Megértettél?

A végét már üvöltve mondta, miközben a karomat úgy szorította, hogy tudtam, megmarad a helye.

– Ha ennyire gáz a pasi, akkor miért védted? Nincs még elég pénzed? – üvöltöttem vissza. – Egyébként meg honnan a francból kellene tudnom, hogy ő egy bűnöző? Adhatnál egy listát róluk, ha lehet, fényképpel! Meztelenül! – vágtam oda anyának.

– Olyan naiv vagy, lányom, hogy az már fáj. Mondd csak, édes gyerekem, hol szoktatok találkozni?

– Egy parkolóházban. Miért?

– És te egyedül mész oda?

– Persze, ki a franc akar gyertyatartót magának!

– Milyen autóval vár rád?

– Egy lesötétített üvegű terepjáróval! Tök menő! Rádiótelefon is van benne!

– Utána hova mentek?

– A szomszéd városba, a lakására.

– És ott?

– Mire akarsz kilyukadni anya? Beállunk a ház alatti parkolóba, mint minden normális ember, és felmegyünk a külön lifttel a penthousba. Ha látnád, micsoda kéró!

– Ott szoktál találkozni valakivel, rajta kívül?

– Még szép, hogy nem! Gondolod, hogy hármasban is csináljuk?

Ekkor csattant az első pofon az arcomon.

– Te nagyon hülye! Te! Végig gondoltad már egyszer is, hogy mi történik, ha a te trubadúrod nem a lakására visz legközelebb, hanem a kikötőbe, egy konténerbe? Hol a picsában fogunk keresni, te csökött agyú?

Ekkor már a haját tépte, szó szerint, de bennem is átszakadt a gát.

– Nem vagyok idióta, csak egy hülye, pénzéhes picsa lánya! Akinek fontosabb, hogy bűnözőket védjen, mint az, hogy a családjára vigyázzon! – üvöltöttem ekkor már én is, szinte artikulálatlanul.

Olyanok voltunk, mint két őrült.

– Képes vagy kitenni ennek? És te nevezed magad anyának? – hergeltem tovább.

Ekkor csattant a második pofon, és láttam anya szemén, hogy most elérte a tűrőképessége határát.

– Aki egyszer erre az útra lép, annak kevés választási lehetősége marad! Jobb, ha tudod, hogy az összes kibaszott dizájner cuccod, a menő dolgod, mind, ennek a pénzéhes picsának a pénzéből van! Az ellen bezzeg soha nem tiltakoztál! Gondolod, az apád rendőri fizetéséből meg egy sima praxisból meg tudtuk volna venni azt a házat, ahol élünk? Gondolod, hogy apádnak lenne tisztességes ruhája, kocsija? Nem! Ugyanolyan lepukkant család lennénk, mint a többiek! Erre vágysz? Vagy bele se gondolsz, mi mindent kapsz tőlem, csak a szád jártatod, ahelyett, hogy gondolkoznál! Mostantól vagy azt csinálod, amit mondok, vagy egy életre búcsút mondhatsz a kiváltságaidnak, de az autónak is! Gondom lesz rá, hogy jogosítványt se szerezhess ebben az államban. Megértetted, Olivia?

– Megértettem! Csak engedd már el a karom, mert tiszta kék lesz!

– Ha viszket a pinád, akkor meg szólsz, és Enrico majd gondoskodik rólad!

– Nagyszerű! Megkaphatom anyám levetett pasiját!

– Tévedsz! Soha nem volt az enyém! A dugás csak egy egyszeri bónusz volt a fizetségen felül, mielőtt az ágyadba engedtem. Tudnom kellett, nem egy vadállat–e. Olivia, maholnap tizennyolc leszel! Sajnos, a nagyanyádtól örökölt pénznek köszönhetően elég jómódú ahhoz, hogy ez néhány emberben nem éppen tisztességes gondolatokat ébresszen. Mivel közvetlen hozzáférésed lesz a pénzedhez, ki leszel téve annak, hogy mindenféle emberek megkörnyékezzenek!

– Mondd, anya, te tényleg annyira hülyének gondolsz, hogy majd szíre-szóra pénzt adok bárkinek? – néztem rá felháborodottan.

– Nem csak annak gondollak, te tényleg hülye is vagy, édes gyerekem. Elég egy jó dugás neked, de ha az mégsem jön össze, elég egy belövés, vagy egy kis partidrog, és máris ott lesz az aláírásod, hogy átruházod a számlakezelő jogot valakire, akiről még csak nem is hallottál. Mire magadhoz térsz, már legalább öt különböző átruházási dokumentum lesz készen, beadva a bankba, átvezetve, és a számlád lenullázva. Az életben nem fog kiderülni, hol landolt a pénzed és kinél. A rendőrkapitány apád meg a védőügyvéd anyád mellett ennyit se tudsz a való világról? Baszki, hol élsz te? – üvöltött velem ismét.

Utána még hosszan veszekedtünk, és beígérte, hogy elmond mindent apának, aminek tutira az lenne a vége, hogy rendőri kísérettel jönnék-mennék még suliba is. Inkább megígértem, hogy hanyagolom Renátót.

(Utólagos széljegyzet Oliviától: Sajnos, ez volt az utolsó személyes beszélgetésünk anyával, és a mai napig bánt, hogy mind a kettőnkben ott maradt a tüske. De az még jobban bánt, hogy igaza volt velem kapcsolatban. Nem a fejemmel gondolkoztam.)

1977. szeptember 13.

Ma eltemettük anyát. Szeptember 5-én történt a baleset, de csak most kaptunk engedélyt a temetésre. Eddig még gondolni sem akartam arra, ami történt, beszélni meg egyáltalán nem akarok róla!

Apa azt mondta, hogy baleset volt, kisodródott az autó egy kanyarban, mert túl gyorsan ment. Ami kétszeresen is hülyeség. Anya hazafelé jött, ami azt jelenti, nem sietett, nem volt semmi oka, hogy nyomja a gázt. Nem várt rá megbeszélés, se randi, csak hozzám jött, meg apuhoz. A másik, hogy apu háta mögött órákat vett egy autóversenyzőtől, felkészülve olyan, bármikor bekövetkező vészhelyzetekre, mint defekt nagy sebességnél, vagy jeges út, de üldözést is játszottak városi forgalomban.

Anya nem volt hülye, tudta jól, kik az ügyfelei. És ahhoz, hogy jól végezze a dolgát, neki is sokat kellett tudni róluk.

A temetőben ott volt Enrico, meg Renato is. Én csak ezt a két embert ismertem fel, de abból, ahogy apa feszengett, azt gondolom, voltak még jó páran a temetésen anya ügyfelei közül. Szerencse, hogy az apuba karoltam, mert lehet, hogy nem tartott volna meg a lábam. A részvétnyilvánításkor Enrico csak a telefonszámát csúsztatta a kezembe, de Renato szövegétől felállt a hátamon a szőr.

– Óriási veszteség érte nem csak a ti, de a mi családunkat is – fogott kezet az apámmal, aki legszívesebben üvöltött volna, miután anya VIP kliensei, egyik bűnöző a másik után jöttek oda, hogy elmondják ugyanazt a hülye dumát, hogy micsoda veszteség érte őket is, nem csak minket.

De még ezen is túltett, amikor velem fogott kezet!

– A családunk nevében szeretném felajánlani a támogatásunkat a tanulmányaidhoz, hogy méltó utódja lehess a nagyszerű anyukádnak!

Jobbat nem tudtam kitalálni, hát hazudtam.

– Köszönöm, de én nem tervezek a jogi pályára lépni, az engem soha nem vonzott – ezzel elfordultam tőle és kirángattam a kezem az övéből.

Szerencsére ekkor lépett hozzám Ria, akivel végre egymás nyakába borulva sírhattunk.

A temetés után, otthonra, csak apu legközelebbi munkatársait hív-

tuk meg, és Riát a szüleivel. Ők segítettek eddig is, hogy legyen mindig valami a hűtőben, ők vásároltak be, aztán megfőztek, vagy hozták a kész kaját otthonról.

Minket Riával száműztek a szobámba, de kinyitottuk a teraszomra nyíló ajtót, így mindent hallottunk, amit alattunk apámék beszéltek. Tisztán hallottuk azt is, hogy anya kocsijának a kerekét kilőtték. Mind a kettőt, a jobb oldalon. És hátulról valami nagy autó, mint terepjáró, vagy kisbusz, valószínűleg gallytörő ráccsal az elején, szó szerint letolta őt az útról. Nem hagytak neki esélyt a túlélésre. Apa kollégája és barátja, James azt mondta, hogy kellett ott még lenni valami másnak is, mert ettől nem robbant volna fel a kocsi azon az enyhe lejtőn. A másik két kolléga meg csak hümmögött.

Olyan rosszul lettem, hogy kihánytam azt a két szendvicset, amit ebédre magamba diktáltam. Ria is falfehéren ült mellettem.

A legjobb, amit tehettem, hogy becsuktam a teraszajtót, amilyen csendesen csak tudtam, majd még a vastag sötétítőt is elhúztam.

– Ria, felejtsd el, amit hallottál! Anya mindig azt tanította, minél kevesebbet tudsz, annál tovább élsz! Gyere, bújj ide hozzám, nem akarok ma egyedül aludni!

1977. október 16.

Megvolt a hagyatéki tárgyalás. Meglepetésünkre Riának is ott kellett lenni. Anyának természetesen volt végrendelete. Mindent ketten örököltünk apával, de legalább volt annyi jó érzés benne, hogy ránk bízta, mit tartunk meg, és mit adunk el. Csak annyi kell, hogy apával ketten döntsünk.

Ja, és van nekem is, de még Riának is egy-egy letéti számlánk tőle, amit csak huszonöt évesen, vagy az egyetemi diploma kézhezvétele után kaphatunk meg. Riánál annyi kitétel van, hogy ha bármi történne, ami anyagilag veszélyezteti a diplomája megszerzését, akkor a pénz egy részét tandíjra meg a szükséges költségekre fel lehet használni.

Ria szülei teljesen ledöbbentek, és rögtön megkérdezték, hogy lemondhatnak-e róla az én javamra. Megnyugtattuk őket apával, hogy erre semmi szükség nincs. Sőt, apa még azt a kegyes hazugságot is megengedte magának, hogy ő tudott erről, sőt, anyával közösen döntöttek így, mert még véletlenül sem szeretnék megbontani a barátságunkat. A barátnőm sírva fakadt, aztán meg csak vigyorgott idiótán, amikor rájött, hogy huszonöt évesen egy baromi gazdag pályakezdő lesz belőle.

1977. november 29.

Anyám cégét az épülettel, az ügyfelekkel együtt egy férfi vásárolta meg, akiről előtte soha nem is hallottunk. Még apa sem. Valami S betűs neve van, de nem Silva. Mindegy. Nem tudtuk, honnan jött, kicsoda, mi-csoda, de nem is érdekelt minket. Valószínűleg olcsón adtuk, mert egyetlen nap alatt lebonyolódott az egész hercehurca. Ami fura volt, hogy végig ott éreztem anya parfümjének az illatát az irodában, amikor átadtuk a kulcsokat. Mintha csak előtte járt volna ott, és fújta volna be magát.

A pénz egyikünket sem érdekelte, mert egyrészről apa is eleget keres, másrészről ott van a nagyanyai örökségem, és anya után is örököltünk rendesen: pénzt, lakásokat, műtárgyakat. Szóval, éhen nem halunk. Mondtam is apának, hogy jó lenne, ha ennyi pénz birtokában legalább lassítana egy kicsit, mert alig látom otthon. De csak magához ölelt, és nem szólt semmit.

1977. december 03.

Apával elrepültünk néhány napra Európába, először Londonba, majd két nap után továbbmentünk Svájcba. Ott egy bankban nyitott egy szuper biztonságos számlát mind a kettőnknek. Miután elmondtuk, ki volt az anyu, és hogyan halt meg, a bankár megígérte, hogy mostantól senki nem fogja tudni követni a pénz útját. Ennek ellenére a banki jogász előtt egymást neveztük meg egyetlen és kizárólagos örökösnek.

Még az is bekerült a dokumentumba, hogy ezt a rendelkezést csak együtt módosíthatjuk, apával. Hátborzongató érzés volt arra gondolni, hogy apu is meghalhat. Meg én is. Még két napig maradtunk, és mielőtt visszautaztunk volna Londonba, megkaptuk a speciális bankkártyánkat mind a ketten. Hatszámjegyű kóddal! Ez aztán nem semmi!

Otthon mindenki úgy tudta, hogy kikapcsolódni megyünk, és azért választottuk Londont, mert ott nem ismeri senki apát meg anyát. Végre magunk lehetünk egy kicsit. Így aztán az utolsó két napot vásárlással töltöttük, hogy hihető legyen a sztori. Rávettem apát, hogy vegyen magának végre olyan ruhákat, amiket ő szeret, és amiben kényelmesen érzi magát. Aztán Riának meg magamnak is vásároltam, de annyit, hogy még egy bőröndöt kellett vennünk a hazaútra. Kétszer még mosolyogni is láttam az aput, ami többet ért, mint az összes cipő, amit vettem.

1977. december 25.

Megint egy karácsony, ünnepi hangulat nélkül. Még szerencse, hogy apa felvett egy bejárónőt. Evelyn a neve, és legalább százéves, bár ő azt állítja magáról, hogy csak negyven. Szerintem az már majdnem száz! Viszont így van, aki odafigyeljen arra, hogy legyen itthon meleg étel, kávé, tej, WC papír, meg tiszta legyen a ház.

Még mindig érzem néha anya parfümjének az illatát, de apa azt mondja, hogy ez csak képzelődés.

Én közben az érettségire meg a felvételire készülök, és bár egész életemben a jogi pálya vonzott, félek beadni a jelentkezési lapomat az egyetemre. Még mindig Renato szavait hallom, amit a temetésen mondott.

1977. december 29.

Apámnak végül meggyóntam mind a két férfit. Káromkodott egy sort, aztán magához ölelt, és megnyugtatott, hogy nem rám haragszik. Olyan volt megint, mint gyerekkoromban, amikor levertem a térdem, vagy a könyököm, és apuhoz szaladtam. Az ő varázsölelése megszüntetett minden fájdalmat. Megpuszilta a fejem búbját, aztán a hátamat simogatta, és azt suttogta, hogy minden jó lesz! És én boldogan hittem neki!

1978. január 03.

Szar dolog kórházban ébredni, repedt karral, szétvert arccal, hogy a többiről ne is beszéljek. Ria még nálam is rosszabbul járt, őt megerőszakolták. Ma van az első nap, hogy fel bírok ülni és kézbe tudom venni a tollat. Apát megkértem még tegnap este, hogy ma mindenképpen hozza be a nagyitól kapott naplót, hátha lesz erőm írni. Muszáj kiadni magamból, ami történt, vagy megbolondulok.

Szóval, szilveszterezni készültünk. A házibuli pocsék volt, túl kicsi lakás, túl sok ember, és valaki feldobta az ötletet, hogy menjünk el dizsibe. Végül a város határában lévő, nemrég nyílt, totál új, három szintes Platánban kötöttünk ki. Mivel az a terület is apa fennhatósága alá tartozik, nem gondolkoztunk sokat, mi is a társasággal tartottunk.

Annak ellenére, hogy óriási a hely, mégis tömegnyomor volt. Mintha aznap éjjel mindenki ott akart volna szórakozni. Észrevettem, hogy nyomják az asztal alatt a drogot, ezért szóltam Riának, hogy csak üveges és fémkupakos italt vegyünk, nehogy benyeljünk valamit. Nem is az itallal lett a baj.

Egy darabig együtt táncoltunk a többiekkel, de aztán ők elkezdtek keményen piálni, mi meg csak szimplán jól akartuk magunkat érezni. A kis táska, ami nálunk volt, éppen csak elégnek bizonyult, hogy beletegyük a pénzt, és a lakáskulcsot. Apa szerint jobb, ha készpénz van ilyenkor nálunk, mert ha megtámadnak, könnyebben megúszhatjuk a dolgot, ha van mit elvenni tőlünk.

Jól éreztük magunkat, a fiúk, akik hozzánk csapódtak, nem voltak erőszakosak, akkor sem, ha nemet mondtunk. Egymás után jöttek, aztán elmentek. A gond akkor kezdődött, amikor Riának WC-re kellett mennie, és én nem kísértem el, mert épp lassúzni kezdtem egy ígéretes éjszakai kalanddal. Magas volt, fekete hajú, kék szemű, Leo, vagy Leon volt a neve, vagy valami hasonló. Már legalább két hónapja nem szexeltem, annyira be voltam gőzölve, hogy még az sem verte ki nálam a biztosítékot, amikor láttam, hogy Ria után indul az egyik srác, aki addig velünk táncolt, majd még kettő, a bárpulttól.

Akkor kezdtem magam rosszul érezni, amikor Leon kifelé húzott magával, és én Riát még mindig nem láttam sehol. Ekkor már dörömbölt a fejemben a vészcsengő. Megpróbáltam kiszabadítani magam, hogy WC-re kell mennem, de csak röhögött rajtam. A hátsó ajtóhoz értünk, és itt már hallottam Ria visítását, meg a részegek jellegzetes röhögését. Alig ittam valamit, de ha részeg lettem volna, akkor is azonnal kijózanodom erre a két hangra!

Jól jött most a viszonylagos alacsonyságom, mert így hatalmas erővel rúgtam tökön a szépfiút, aki azonnal el is engedett és lecsúszott a fal mellett, mint egy rakás takony. Nem gondolkoztam, hogy hányan állnak kint, csak Riára figyeltem. Ahelyett, hogy visszarohantam volna segítséget kérni a biztonságiaktól, közéjük ugrottam. Amilyen hülye vagyok, nem számoltam a késekkel, és hogy a drog meg az alkohol miatt a fájdalomküszöbük nagyon magas lesz. Ütöttem, rúgtam, haraptam, de mintha semmit nem jelentett volna nekik az egész.

Az egyik idióta a földön feküdt, rajta a barátnőm. Persze az egész feneke kilátszott a szoknyából, ami tovább ingerelte a csürhét. Ria nem tudott mozdulni, mert az alatta fekvő fiú magához szorította, ketten a két lábát fogták, egy meg mögötte térdelt a koszos aszfalton és dugta. Ria keze beszorult a saját és a fiú mellkasa közé. Hallottam a sikítozását.

A két faszkalap, aki a lábát fogta, még így sem lett volna számomra ellenfél, de nem vettem észre azt, aki mögöttem volt, és a kést sem a kezében. Nem volt időm felkészülni rá. A nyakamhoz szorította a pengét, és megpróbált hátrálni velem. Éreztem, hogy labilis, ezért többet kockáztattam. Beakasztottam a lábam az övébe és amikor elveszítette az egyensúlyát, ahogy gondoltam, kiejtette a kést a kezéből, én meg ki tudtam fordulni a szorításából.

Újra Ria segítségére siettem, aki felett ekkor másik két pasi állt. Már leszakították róla a bugyit meg a szoknyát is. Letolt nadrággal, csupasz seggel, álló farokkal vártak a sorukra, miközben az egyikük a szemük láttára erőszakolta meg a barátnőmet. Nem néztem, kit hol sebesítek meg, kaszáltam a felkapott késsel: hallottam, ahogy belehatolt a húsba, láttam fröccsenni a vért mindenfelé.

Épp nyúltam a nyavalyásért, aki Rián feküdt, amikor hátulról egy másik kést döftek a lábamba. Éreztem, ahogy elönti a meleg a combomat, és forogni kezdett velem a világ. Tudtam, hogy nagy szarban vagyunk! Még hallottam Ria velőtrázó sikolyát, majd elájultam.

Aztán már csak itt tértem magamhoz, a kórházban.

Ria a mellettem lévő ágyon fekszik a két ágyas szobában, de egyetlen szót sem szólt még hozzám, vagy bárki máshoz. Ha ébren is van, csak bámul maga elé, üveges tekintettel.

Apám legalább tíz évet öregedett, és egy vastag, ősz csík jelent meg a halántékán, ami eddig nem volt ott. Őt láttam meg először, amikor tegnapelőtt magamhoz tértem egy rövid időre. Szemei vörösek voltak a kialvatlanságtól, az arca sápadt. A kemény főrendőr elsírta magát, amikor megszólaltam és megismertem.

– Ötven éves korodig szobafogságra ítéllek, ugye, tudod, kislányom? Legalább harminc évet öregedtem az elmúlt néhány óra alatt.

– Én is szeretlek, apa! – sírtam el magam. – Nem tudom, miért történik ez velünk, de nagyon elegem van! Mikor lesz már vége ennek? Anya állítólagos balesete, az, hogy a te városodban meg mertek minket támadni, és kis híján belehaltunk! Apa, ki haragszik ennyire ránk, és miért?

Mielőtt valamit is mondhatott volna, berohant egy nővér, befecskendezett valamit az infúzióba, és én ismét elaludtam.

Tegnap csak rövid időre tértem magamhoz néhányszor, de apa azt mondta, hogy a saját érdekemben jobb, ha még altatnak.

Ma reggel ragaszkodtam hozzá, hogy ne kapjak több altatót. Muszáj gondolkoznom!

Sajnos, semmire nem emlékszem onnantól, hogy belém vágták a kést. A pszichológus azt mondta, apa majd elmondja, amit megtudott, amikor már elég erős leszek hozzá. Úgy döntöttem, ennek holnap lesz a napja.

Nagyon féltem Riát. Ő a legjobb, és az egyetlen barátnőm! Előttünk az érettségi, a felvételi. Nem akarom őt elveszíteni! De ha nem kezd el beszélni, akkor átviszik a pszichiátriára. Azt nem engedhetem!

Valamit ki kell találnom!

1978. január 04.

Várnom kellett, amíg mindenki elmegy, meg a nővérek, orvosok is békén hagynak, hogy megint elő merjem venni a naplómat, amit a párnám alatt tartok.

Szörnyű nehéz volt a mai nap. Azt hittem, a végén én is a diliházba kerülök! Reggel megint éreztem anya parfümjét. De aztán jött a nővér meg a vizit, utána meg apa.

Miután még egyszer elmondtam, hogy mire emlékszem, leült az ágyam mellé, hogy engem is, meg Riát is jól lásson, és beszélni kezdett.

– Nem tudom, lányok, hogy hol kezdjem. Talán ott, hogy miért mentetek a Platánba? Azt mondtátok, házibuliba mentek. Ki javasolta a discót? – nézett rám.

– Nem emlékszem. Túl sokan voltunk, szinte csak állni tudtunk a pici lakásban, és a társaság egyszer csak úgy döntött, hogy inkább máshol folytatjuk a bulit. Mint kiderült, az Ózonban zártkörű rendezvény volt, valami cég bérelte ki, úgyhogy oda el sem mentünk. Az Édenbe meg már lányokat sem engedtek be, full ház volt, bődületes sor állt a kapu előtt. Aztán taxiba ültünk, és tovább mentünk a Platánba.

– És elfelejtettél előtte felhívni, igaz? Miért, Olivia? Nem volt telefon a lakásban, ahol buliztatok? Vagy a Platánban? Az utcasarkon?

– Nem tudom, apu! Biztonságban éreztük magunkat, hiszen ez a te városod, és mindenki tudja, hogy én a te lányod vagyok. Az összes kidobó, a csaposok, a tulajok.

– Olivia, akik rátok támadtak, azok alkohol és drog hatása alatt álló vendégek voltak. Nem vetted észre, milyen helyen vagytok?

– Láttam, hogy osztják a port. Szóltam is Riának, hogy vigyázzunk az itallal.

– Mégsem mentél vele. Egyébként hova indult? Levegőzni? És miért a hátsó udvarra?

– WC-re ment. És annyira sajnálom, de a pasi, akivel táncoltam, Leon, teljesen felpörgetett, és nem figyeltem eléggé. Ria, kérlek, bocsáss meg, annyira sajnálom! Tudom, hogy miattam történt az egész!

Ekkor nem bírtam tovább, és elbőgtem magam.

– Nem miattad, az anyád miatt történt – szólalt meg most először a barátnőm, nagyon halkan.

Apával mind a ketten felkaptuk a fejünket. Én még a könnyeimet törölgettem, de benne rögtön feltámadt a zsaruszimat.

– Ria, vissza tudsz emlékezni valamire? El tudod mondani, hogy mit hallottál?

Apám, bár majd kibújt a bőréből, igyekezett nagyon nyugodtnak és higgadtnak tűnni, amikor Riához beszélt.

– Elmentem a klotyóra – kezdte szinte suttogva a barátnőm, – de amikor kijöttem, a fiú, akivel előtte táncoltam, az ajtónál várt. Azt mondta, menjünk ki levegőzni egy kicsit, mert megfájdult a feje. Én nem akartam menni, de akkor már hárman álltak körülöttem, és kitaszigáltak. Segítségért kiáltottam, de abban a hangzavarban senki sem hallotta meg, ők meg csak röhögtek – csuklott el a hangja, de kitartóan folytatta. – Aztán az egyik, aki nagyon részegnek tűnt, lassúzni akart velem. Arra gondoltam, hogy ha nem hergelem őket, valaki előbb vagy utóbb kijön cigizni, vagy Olivia észreveszi, hogy még nem értem vissza. Magához rántott, próbáltam magamtól eltolni, de nagyon erős volt. Esélyem sem volt vele szemben. Aztán elestünk. Ő került alulra, a kezem meg beszorult kettőnk közé, hogy mozdulni sem tudtam. Innentől elszabadult a pokol. De még mielőtt elvesztettem volna az eszméletemet, tisztán hallottam, hogy az egyik, amelyik megerőszakolt, azt mondta, hogy ez egy üzenet Viviennek! És mivel ő már nem él, hát a lánya kapja. Azért kellettem csupán, hogy Oliviát kicsalogassák bentről. Én csak a csali voltam!

Ekkor már zokogott ő is, meg én is.

Apa gyorsan hozzálépett, és magához ölelte Riát, ahogy velem is mindig tette, miközben megnyomta a nővérhívó csengőt. Alig egy perc múlva a barátnőm már ismét aludt.

– Olivia, hogy lehettetek ilyen naivok? – csóválta a fejét apu hitetlenkedve.

– Azt tudom csak mondani, újra meg újra, hogy túlságosan is biztonságban éreztük magunkat. Ki a fene gondolt arra, szerintem te sem, hogy valaki erre vetemedik? De igazad van, egy életre való leckét kaptunk! Most már azt meséld el, hogy kerültünk ide!

– Mondd neked valamit az a név, hogy Fabio Rossi?

– A helyi kisfőnök?

– Igen! Állítólag rosszul lett a középső testvére, kiment hányni, ő meg utána, hogy nehogy baja legyen. Ők ketten szedték le rólatok a támadókat, de közben ők is megsérültek itt-ott. Végül a legfiatalabb testvér hívta a mentőt, rögtön hármat, aztán meg tárcsázta a rendőrséget. És most az adósa vagyok az egész kibaszott Rossi családnak! Nem is kicsit. Biztos vagyok benne, hogy lesz mit elsikálnom utánuk, persze, csak miután Fabio is kikerül a kórházból.

– Vele mi történt? És mi lett a támadókkal?

– Fabio beszerzett néhány hevenyészett késszúrást, és megsorozták egy tüskés bokszerrel az egyik karját. De túl fogja élni. A másik két fiú szinte sértetlenül úszta meg az egészet, őket ellátták még a helyszínen. A támadóitok előzetesben, kórházban, ki mennyire volt szerencsés. Nem idevalósiak. A szomszéd városból jöttek át szórakozni, és az egyik ottani klánhoz tartoznak. Mindenesetre úgy tűnik, nem vállalnak felelősséget értük. Így talán lesz esélyünk hűvösre tenni őket hosszú időre. Viszont ez azt is jelenti, hogy nem vagytok biztonságban! – sóhajtott fel apu.

Sejtettem, hogy nem fog tetszeni, amit még mondani akar.

– Nem tudom, mi legyen veletek a suli alatt. Valószínűleg felveszek egy testőrt, hogy fuvarozzon titeket oda meg vissza, minden nap. Még jó, hogy mindent együtt csináltok Riával. A nyári szünetre meg jobb lenne, ha elmennétek külföldre, valami táborba, mind a ketten, hogy ne legyetek szem előtt.

Nem szóltam egy szót sem, mert kénytelen voltam igazat adni neki.

– Szeptembertől aztán irány a főváros, és az egyetem. Vettem egy lakást neked, közvetlenül szemben van a jogi tanszékkel. Két hálószobás, Riával ott kényelmesen élhettek. Talán addigra azt is kiderítjük, ki akart ilyen durván üzenni az anyádnak.

– És ha nem? Akkor mi lesz, apa?

– Akkor el kell gondolkozni azon, hogy a világ másik felén végezzétek el az egyetemet. Nem foglak veszélynek kitenni sem téged, sem Riát.

– Apa, lehet, hogy csak paranoiás vagyok, de anya egyik utolsó ügyfele, Renato, nem a szomszéd városból való? Tudom, az, hogy ott volt lakása, még nem jelent semmit. De kirázott a hideg a temetésen, amikor részvétet nyilvánított.

– Utánanézek ennek is, meg anyád millió más ügyének! Hányszor könyörögtem neki, miután megszülettél, hogy térjen át a munkajogra, amit legalább annyira szeretett és értett! De mindig azt mondta, hogy az csak aprópénz. Hát most sokat ér a vagyonával! – nézett rám fájdalmasan az apám.

1978. január 05.

Ma is hosszú volt a nap, de holnap végre hazamehetek. Hétvégére talán Ria is kikerül a kórházból. Azt mondták, jó jel, hogy már beszél, de még jobb lenne, ha a pszichológussal is szóba állna, nem csak apámmal.

Reggel kaptam végre tiszta ruhát, mert már elegem lett a kórházi