THERESA CAPUTO

KRISTINA GRISH

Elengedés

THERESA CAPUTO KORÁBBI KÖNYVEI
A JAFFA KIADÓNÁL:

Túlélni a halált

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Theresa Caputo: Good Mourning – Moving Through Everyday Losses With Wisdom From The Other Side, Harper One, 2020

Published by arrangement with Harper, an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

Copyright © 2020 by Theresa Caputo

Borítódizájn: © HarperCollins

Borítófotó: © Sherwood Photography

Hungarian translation © Holbok Zoltán, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Fordító: Holbok Zoltán

Szerkesztette: Pozsik László

Tipográfia: Somogyi Dominika

Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia

Felelős kiadó: Rados Richárd

ISBN 978-963-475-455-8

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Ajánlás

Az elmúlt években bőven volt részem veszteségekben, így ezt a könyvet azoknak szeretném ajánlani, akik az első naptól fogva mellettem állnak: a szüleimnek, Ronnie-nak és Nicknek; a gyerekeimnek, Larrynek és Victoriának; a testvéremnek, Michaelnek; valamint unokatestvéremnek, Lisának. Szintén nagyon hálás vagyok annak a csapatnak – kiváltképp Courtney Mullinnek, Victoria Woodsnak, Jeff Cohennek, a Magilla Entertainmentnek, a TLC-nek, Rich Supernek és a Mills Entertainmentnek –, amely biztosítja, hogy nap mint nap megnyugvást adhassak az embereknek. Végezetül ajánlom ezt a könyvet az ügyfeleimnek, akik lehetőséget adnak arra, hogy megosszam velük áldásos képességemet.

Ajánlom továbbá ezt a könyvet Istennek és a Szellemnek, akik nélkül ma nem lennék ott, ahol vagyok.

Tartalom

Ajánlás

Bevezető – Mindennapi veszteségeink

1. A veszteség az veszteség

2. Egy barát elvesztése

Bevezető –
Mindennapi veszteségeink

Négyéves korom óta – vagyis szinte egész életemben – folyamatosan kommunikálok a túlvilági lelkekkel, ám ennek ellenére csak a húszas éveim végén kezdtem kapcsolatba lépni saját és mások elhunyt szeretteivel, egy spirituális tudatosságot fejlesztő tanfolyamon. Miután első kézből tanultam meg, milyen nehéz a lélek számára a gyász utáni gyógyulás, úgy döntöttem, különleges képességemet arra fogom használni, hogy segítsek az embereknek megbirkózni a szeretteik elvesztése miatti fájdalmukkal. Immár húsz éve működöm médiumként, és ma már azzal keresem a kenyerem, hogy naponta kommunikálok azokkal a mennyei lelkekkel – angyalokkal, vezetőkkel és eltávozottakkal –, akiket csak Szellemnek hívok, s akiknek legfőbb jót hordozó üzeneteit az érintettek számára közvetítem. Ezek a szellemi lények odaátról vezetnek és védelmeznek bennünket, körbevéve a szeretetükkel. Tőlük tanultam mindent, amit tudok – nemcsak a halál utáni életről, hanem arról a csodálatos, ám megpróbáltatásokkal teli létről is, amelyben itt, ebben a világban van részünk.

S ami nagyon érdekes – ezek a túlvilági lelkek azt is elmondják, hogy nem a halál az egyedüli olyan veszteség, amely terhet ró a lelkünkre. Földi létünk során nemcsak szeretteink elvesztésével kell megbirkóznunk, hanem jóval gyakrabban azokat az általában elbagatellizált mindennapi veszteségeinket is fel kell dolgoznunk, amelyek ugyanolyan komoly megrázkódtatást, depressziót, szorongást és fájdalmat tudnak okozni. Ilyen lehet például az otthonunk, az egészségünk, a reményeink, az álmaink, válás után a házastársunk, a fiatalságunk, a bizalmunk, a dolgok feletti irányításunk, az identitásunk, a pénzügyi stabilitásunk, a függetlenségünk, a hitünk, a belső hajtóerőnk vagy éppen a biztonságérzetünk elveszítése.

MINDENNAPI VESZTESÉGEK – AZ ALAPOK

Mindannyiunkat naponta érnek veszteségek, mégpedig rendszeresen, és általában egyszerre több is. Ezek lehetnek kisebbek vagy nagyobbak; van, hogy számítunk a bekövetkezésükre, és van, hogy meglepetésként érnek bennünket; van, hogy letaglóznak, és van, hogy megerősítenek. Miközben – szabad akaratunkból vagy sorsszerűen – meghozzuk az önmagunkon kívül másokra is kiható döntéseinket, állandóan szembesülünk mindennapi veszteségekkel, amelyek sajnos az élet velejárói ezen a bolygón; olyan akadályok, melyekre számítanunk kell, majd átugranunk őket – felkészülve arra, hogy újabbak gördülhetnek elénk.

A Szellem azt akarja, hogy legyünk felkészülve ezekre a veszteségekre, mert minél többet tudunk arról, hogyan lehet megküzdeni velük, annál kevésbé rendítenek majd meg a következő alkalommal. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy könnyű lesz megbirkózni a veszteségből eredő fájdalommal, de kevésbé fog letaglózni. Hamarább sikerül majd tudatosítanunk, mi történik velünk, és tudni fogjuk, mit kell tennünk – így pedig gyorsabban begyógyul a seb.

Azt, hogy miként kell felismerni és kezelni a mindennapi veszteségeket, amiatt fontos tudnunk, mert ha nem foglalkozunk velük, és nem dolgozzuk fel őket megfelelően, a hatásuk egymásra rakódik, és az idő előrehaladtával még jobban megviselnek bennünket. Mindannyiunkat naponta érnek veszteségek – ezt mindenki, aki kezébe veszi e könyvet, tanúsíthatja. S bár némelyikünk súlyosabbnak érzi a fájdalmát másokénál, mindannyian megéljük a veszteséget, a személyiségünkre és múltunkra jellemző módon. Csupán egyetlen dolog általános: a gyászt nem lehet megkerülni, muszáj átverekedni magunkat rajta.

Ugyanakkor rajtunk is múlik, hogyan kezeljük mindennapi veszteségeinket. Miközben gyászoljuk azt, ami nincs többé, a próbatétel pozitív és negatív módon is kihathat az életünkre. Bízom benne, hogy ha valakit ilyen veszteség ér, azt könyvem a Szellem segítségével a pozitív válaszok irányába tereli, és segít helyrebillenteni az életét. A következő részben a Szellemmel karöltve közelebbről is szemügyre veszem a mindennapi veszteségek témakörét, hogy jobban rávilágítsak a mibenlétükre és arra, miként hatnak a testre, az elmére és a lélekre. Egyelőre elég annyit tudni, hogy olyan érzelmi akadályokról van szó, amelyek leküzdéséből sokat tanulhatunk.

A SZELLEM MINT LEGFŐBB SZERKESZTŐ

Amikor könyvet írok, teljes mértékben követem a Szellem szerkesztői iránymutatását – nem véletlenül! A vezetőim először akkor kezdtek ösztökélni a mindennapi veszteségek témakörének feldolgozására, amikor a lélekidézések során felfigyeltem rá, hogy a hozzám fordulók sokkal nehezebben rázódnak helyre egy szerettük elvesztése után, ha előzőleg nem dolgozták fel az egyéb, hétköznapi veszteségeiket. Aztán a Szellem megmutatta nekem, hogy e veszteségek lelkileg sokszor éppolyan megterhelők, mint egy szerettünk halála, így a téma megér egy az efféle helyzetek kezeléséről szóló könyvet. S lám, megszületett ez a mű – mintegy isteni sugallatra!

A Szellem szeretné, ha olvasás közben észben tartanál néhány fontos dolgot. Először is az egyes fejezetekben sorra felbukkannak azok a témakörök, amelyek a lélekidézések alkalmával leggyakrabban előkerülnek. A fejezetek sorrendjét is a Szellem határozta meg, egyfajta intuitív folytonosságot követve – de persze nyugodtan haladj olyan fontossági rendben, ahogy az egyes résztémák téged foglalkoztatnak vagy érintenek. A példaként felhozott történetekre, melyek között különös egybeeséseket találunk, szintén a Szellem irányította rá az én és a szerzőtársam figyelmét. Észre fogod venni, hogy bizonyos nevek ismétlődnek, és bizonyos fejezetek adott motívumok köré szerveződnek. Például a 9. fejezetben, mely az otthonunk elvesztéséről szól, a Szellem két történetet hoz fel a tűzről – az egyiket véletlen esemény, a másikat természeti csapás okozta; a testrészeink elvesztéséről szóló 19. fejezet pedig a nők egészségére és betegségeire fókuszál. Megtanultam, hogy amikor ilyesmi történik, a Szellem rá akarja irányítani a figyelmünket valamire, és azt gondolom, hogy most is nagyon fontos dolgokra szeretne rávilágítani. Minden fejezet végén egy lelki megerősítést adó gyakorlati feladat található, mely a szellem sugallatára született, hogy segítsen bennünket a gyászfolyamat során.

Ha kész vagy szembenézni és megbirkózni mindennapi veszteségeiddel, legyen ez a könyv az útmutatód! Jelöld meg kedvenc oldalaidat, jegyzeteld ki, amit tanultál, és végezd el a feladatokat! Húzd alá a fontos részeket, és ha kiolvastad a könyvet, add tovább valamelyik barátodnak! Használd bátran, és hagyd, hogy az üzenete eljusson a lelkedhez. Szeretném, ha segítségedre lenne a tudatosítás, a megélés, a cselekvés, majd a gyógyulás folyamatában, és végül megnyugvást és megértést hozna számodra. A Szellemmel együtt bízunk benne, hogy könyvemet legalább olyan hasznos lesz forgatni, mint amilyen élmény volt az üzenetét közvetítve megírni. Jó olvasást!

Miközben e sorokat írom, a világot az új koronavírus-járvány miatt globális egészségügyi válság sújtja. Ha meg akarjuk óvni önmagunk, családtagjaink és társadalmunk egészségét és biztonságát, változtatnunk kell mindennapi szokásainkon: máshogy kell vásárolnunk, és másképp kell érintkezünk egymással (már ha egyáltalán érintkezünk). Bár úgy vélem, hogy az óvintézkedésekre szükség van, a korlátozások a legtöbb embernek óhatatlanul kisebb-nagyobb veszteségeket okoznak a mindennapokban. Ha magamat, a barátaimat, a családomat vagy a ügyfeleimet és a híradókat nézem, szinte mindannyiunkat érintenek azok a fájdalmas történések, amelyekről ebben a könyvben szó esik. S bár a világjárvány óriási lelki, fizikai és mentális terhet ró az emberekre, a Szellem azt üzeni, hogy erősnek kell maradnunk! Legfőképpen pedig tiszteljük, szeressük és becsüljük egymást – hittel, félelmeinket legyőzve –, amíg túl nem jutunk a nehezén.

Bár amikor elkezdtem írni az Elengedés című művet, természetesen még nem sejtettem, hogy ki fog törni a világjárvány (Isten és a Szellem valójában már 2018-ban noszogattak, hogy írjak a mindennapi veszteségek témájáról), ez a könyv nem is lehetne időszerűbb azok számára, akik váratlan gyásszal küzdenek, igyekeznek úrrá lenni szorongásaikon, valamint békére és boldogságra szeretnének lelni felbolydult világunkban.

1.

A veszteség az veszteség

A gyászt azonnal egy szerettünk elvesztésével azonosítjuk, pedig bármit gyászolhatunk, amit valaha szerettünk és nagy becsben tartottunk. Amikor elveszítesz valamit, azt gyászolod, ami egykor volt.

Természetesen a gyász sokkal magától értetődőbb egy szerettünk elvesztése esetén. Ilyenkor rögtön elönt bennünket a fájdalom, azonnal felismerjük, miről van szó, és meg tudjuk nevezni. A halált veszteségként éljük meg, különböző szertartásokat tartunk az elhunyt tiszteletére, és szakemberhez fordulunk, aki segít feldolgozni a fájdalmas élményt. Hétköznapi veszteségeinkre ugyanakkor az életünket kibillentő, balszerencsés eseményekként tekintünk, amelyeket csak ritkán tartunk érdemesnek arra, hogy gyászba boruljunk miattuk. Valójában azonban ezek a mindennapi veszteségek is ugyanúgy okozhatnak mély érzelmi sérülést, és a Szellem szerint pontosan azért, mert nem értjük, hogy egy halálhoz nem fogható esemény – egy válás, a munkahelyünk vagy az otthonunk elvesztése – miként okozhat ekkora fájdalmat.

Letörtségünkkel nem tudunk mit kezdeni, ezért képtelenek vagyunk feldolgozni a veszteséget. Talán azt hisszük, csak ránk tört valamiféle depresszió vagy pánikroham, holott valójában valódi, mély gyászt élünk meg. A fájdalmunk zavaros, negatív érzelmekben ölt testet, mely egyre csak növekszik, s amiről azt hittük, csupán egyszerű szorongás vagy lehangoltság volt, az rövid időn belül a félelem, a bűntudat, az önvád, a magány, a megrendülés, a hitetlenség, az összezavarodottság, a társaságkerülés, a nyugtalanság, a kényszeres gondolatok, az alvás- és evészavarok – és még a végtelenségig sorolhatnám – forrongó üstjévé változik. S mielőtt észbe kapnánk, máris az érzelmeink fogságába estünk.

A Szellem szerint a mindennapi veszteségek azért lehetnek olyan traumatikusak, mert általában egyszerre több különféle feldolgozatlan érzelem van a háttérben. Például amikor egy balesetben elveszítjük valamelyik képességünket, vagy krónikus betegséget diagnosztizálnak nálunk, akkor egyúttal az addigi életünk, a jövőre vonatkozó álmaink, a dolgok feletti irányításunk, a biztonságérzetünk, a megszokott életvitelünk, az anyagi stabilitásunk és az istenhitünk elvesztését is elgyászolhatjuk. Mivel mindennapi veszteségeink sokkal jobban emésztik a lelkünket, mint gondolnánk, a Szellem szerint fontos, hogy jobban odafigyeljünk rájuk és feldolgozásuk módjára.

MIT ÉRZEL LEGBELÜL?

Amikor egy mindennapi veszteséget gyászoló ügyfelemnek közvetítek, gyakran látom, hogy az átélt élmények egybevágnak azzal, amit a pszichológusok a gyásznak tulajdonítanak – vagyis hogy a veszteség hatása fizikai (fejfájás, álmatlanság, étvágytalanság), érzelmi (szomorúság, lehangoltság, bűntudat), kognitív (kényszeres gondolkodás, koncentrációzavar), viselkedésbeli (sírás, társaságkerülés), valamint spirituális (miértek keresése, hit megrendülése) következményekben is lecsapódik. Ám ha megnevezzük ezeket az érzelmeket, tudatosítjuk a veszteséget, és gyászrítusokat kapcsolunk hozzájuk, könnyebben túljutunk a fájdalmon, és gyógyulni kezdünk. Elgyászolni e fájdalmas eseményeket nem csupán jó ötlet, hanem feltétlenül szükséges is ahhoz, hogy képesek legyünk elfogadni az új élethelyzetet, és felkészülni az újrakezdésre. Ha nem lépünk túl a veszteségen, a feloldatlan gyász és a feldolgozatlan érzések ködében egyre negatívabban látjuk magunkat, ami megtépázza az önbecsülésünket, és megrendíti a világban elfoglalt helyünkről alkotott képünket.

Mivel a Szellem szerint a gyász természetes reakció azokra veszteségekre, amelyeket valaminek a megszűnése vagy megváltozása vált ki, mindennapi veszteségeink sem sokban különböznek a haláltól. A veszteség az veszteség. Mindegy, hogy egy elhunyt szerettedet gyászolod, vagy a nagymamád féltve őrzött karkötőjét, valaki vagy valami nincs többé jelen az életedben, és hiányzik – ezért gyászolod. Vissza akarod kapni. És ahogy a halál esetében is, mindenki a maga módján és ritmusában gyászol. Azt mondják, a saját veszteségeinket, bármik legyenek is azok, maximálisan megéljük, és egyik sem fontosabb, mint a másik. Magam is így gondolom. Minden jogod megvan rá, hogy úgy érezd magad, ahogy.

A Szellem azt is mondja, hogy nem lehet a veszteségedet és a fájdalmadat egy másik emberéhez hasonlítani, mivel mindannyian máshogy reagálunk ezekre. Mint ahogy egy szülőnek a gyermeke halála miatti fájdalmát sem lehet ahhoz hasonlítani, amit egy feleség érez a férje elvesztésekor, úgy az otthonát egy természeti katasztrófában elveszítő ember érzéseit sem lehet összevetni azéval, akinek valamilyen trauma következtében megszűnt a biztonságérzete. Az összehasonlítás degradálja az érzelmeinket, és egyáltalán nem segít a gyászfolyamatban. Attól, hogy veszteségünket másokéhoz hasonlítgatjuk, cseppet sem fogjuk jobban érezni magunkat, és hiába várunk bizonyítékot arról, hogy a mi veszteségünk nagyobb, mint másvalakié. Ez nem a megfelelő pillanat arra, hogy rálicitáljunk egymás fájdalmára.

Amennyiben jobban meg akarjuk érteni az érzéseinket és elfogadni a létjogosultságukat, sokkal előbbre leszünk, ha tudatosítjuk magunkban: minél inkább azonosulunk az elgyászolt helyzettel, annál intenzívebb lesz a fájdalmunk. Vizsgáld meg az érzelmeidet! Mennyire kapcsolódsz érzelmileg az elvesztett nyaklánchoz? A partnerhez, akitől elválsz? A karrieredhez, amely már a múlté? A befuccsolt befektetésedhez? Ez segít eldönteni, mennyire rendít meg a fájdalom, és milyen erős hullámokat ver.

A Szellem azt javasolja: próbáljuk meg azzal vigasztalni magunkat, hogy rajtunk kívül másokat is rendszeresen érnek mindennapi veszteségek. Talán ha úgy tekintenénk a gyászra, mint földi létünk szerves részére, nem pedig mint életünk egyszeri tragikus eseményeinek sorozatára, jobban fel lennénk készülve mindennapi veszteségeink feldolgozására. Ha jobban belegondolunk, folyamatosan veszítünk el olyan dolgokat, amiket szeretünk: szócsatákat, szabadidőt – vagy a kerti virágainkat és a fáink lombkoronáit az évszakok változásával. Az élet folytonos átmenet. Lelkünk fejlődését az öröm és a fájdalom egyaránt szolgálja, és ehhez a folyamathoz elengedhetetlen, hogy lépésről lépésre haladjunk tovább utunkon.

A GYÁSZ MEGÉLÉSE

A mindennapi veszteségek kapcsán lezajló gyászfolyamat hasonló ahhoz, mint amilyen egy haláleset következtében játszódik le. Ugyanazon az öt stádiumon kell végighaladnod, a számodra megfelelő sorrendben: tagadás, düh, alkudozás, depresszió és belenyugvás. Előfordulhat, hogy némelyiket kihagyod, másoknál viszont hosszabban elidőzöl, és a gyászfolyamat akár évekig is eltarthat. De az is lehet, hogy bár elgyászolod a veszteséget, mégis marad a szívedben és a lelkedben bizonyos fokú szomorúság amiatt, amit elveszítettél, miközben a többit megtanulod elengedni. Mindkét esetben el kell fogadnod a veszteséget, és meg kell tanulnod továbblépni, mégpedig a neked megfelelő módon.

A gyászfolyamat egészséges megéléséhez az a legfontosabb, hogy reményt és támogatást kapjunk és hogy a veszteséghez kapcsolódóan különböző gyászrítusokat alakítsunk ki. A Szellem azt javasolja, hogy csatlakozzunk egy előítélettől mentes terápiás csoporthoz, keressünk egy pszichológust, osszuk meg az érzéseinket azokkal a barátainkkal, akik képesek a fájdalmunkat megérteni, és próbáljunk meg újra magunkra találni a hasonló veszteséget elszenvedők segítségével. Fedezzük fel, hogyan fejezhetjük ki gyászunkat és érzéseinket – például vezessünk naplót az érzéseinkről, a döntéseinkről és a választásainkról; vagy keressünk olyan tevékenységeket, amelyek révén megszabadulhatunk bánatunktól, még akkor is, ha ezek esetleg magányos foglalatosságok. Egy hosszú séta vagy egy forró tea segít lelassulni. Tanuljunk meg nemet mondani, lepjük meg magunkat egy új frizurával. Egy kényeztető arcpakolás, egy forró fürdő, egy masszázs segít túljutni a mindennapi veszteségen. Most elsősorban ne másokkal, hanem saját magunkkal törődjünk. Ha készítünk egy házi oltárt vagy meditációs sarkot fényképekkel, kristályokkal, apró szobrocskákkal és számunkra kedves egyéb tárgyakkal, szintén csillapíthatjuk a veszteség okozta fájdalmat. Egy kellemes illóolaj vagy egy jó meditációs alkalmazás javítja a hangulatunkat, kényezteti az érzékeinket, és nem engedi, hogy a bánat maga alá gyűrjön bennünket.

Mindennapi veszteségeink folyamatosan erodálják, amortizálják, koptatják és forgácsolják fizikai, érzelmi és spirituális lényünket, ezért rendkívül fontos, hogy elgyászolásuk közben jók legyünk önmagunkhoz. A végső célunk az, hogy megfelelően funkcionáljunk és boldoguljunk a világban, új célokat tűzzünk ki és valósítsunk meg, újra boldogok tudjunk lenni, és mielőbb elmondhassuk magunkról, hogy nem csupán átvészeltük a legrosszabbat, de jól is érezzük magunkat az új élethelyzetben. Ám addig egyszerűen elégedjünk meg azzal, ha napról napra kicsit mindig erősebbek és jobban vagyunk.

Mindegy, milyen utat járunk be, a mindennapi veszteségek elgyászolása segít felszabadítani és tehermentesíteni az érzelmeinket és a lelkünket, így képessé válunk egész lényünket beleadni új életünkbe. Mindez azért is fontos, mert ha egy szerettünk valóban meghal, a lelkünknek lehetőleg minden más tehertől mentesnek kellene lennie ahhoz, hogy képesek legyünk meggyászolni ezt a veszteséget. Eltávozott szeretteink lelke sokszor elmondja: ahhoz, hogy képesek legyünk meggyászolni a halálukat, előbb bizonyos egyéb veszteségeket is el kell gyászolnunk. Ha például elveszted a munkádat, és utána meghal az édesapád, az utóbbi miatti fájdalmadat sokkal nehezebben tudod feldolgozni, amennyiben az első veszteség okozta fájdalmat nem orvosoltad. A Szellem azt akarja, hogy lehetőleg kerüljük el az érzelmi terhek felhalmozódását, mert az jelentősen megnehezíti a gyógyulást.

AMIKOR A MENNY RÁD KACSINT

Rendre azt tapasztalatom, hogy amikor a hozzám fordulók egy mindennapi veszteségüket gyászolják, a Szellem érdekes jelek, inspiráló álmok, valamint saját hiedelmeik és hitrendszerük által mentőövet nyújt számukra. Angyalaink, eltávozott szeretteink lelke és szellemi vezetőink fogódzókat adó, megnyugtató jeleket, személyeket és lehetőségeket küldenek az utunkba, hogy jobb döntéseket tudjunk hozni. Ezek a beavatkozások, amennyiben készek vagyunk elfogadni és megragadni, segítik életünk fejlődését. Ám ha a bánat túlságosan magával ragad bennünket, és belesüppedünk a gyászba, lehet, hogy nem leszünk elég fogékonyak azokra a jelekre és útmutatásokra, amelyeket Isten és az univerzum küld az utunkba. Így könnyen elmulaszthatjuk őket, és olyannyira gyötörhet bennünket a szomorúság, hogy a Szellem nem lesz képes az energiánkon áthatolva felhívni a figyelmünket az adott jelre vagy álmunkban megjeleníteni azt.

Mantra

LEHET, HOGY VESZTESÉGGEL KELL MEGKÜZDENEM, DE NAPRÓL NAPRA FEJLŐDÖM ÉS BÖLCSEBB LESZEK.

A jó hír az, hogy mivel a Szellemnek az a szándéka, hogy mindig tudassa velünk: a lelkek szeretnek, irányítanak és védelmeznek bennünket a túlvilágról, ezért mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy megragadja a figyelmünket és megnyugtasson minket. Számomra általában a cigarettafüst az a jel, amellyel apai nagyanyám, Brigandi Nagyi lelke beköszön, s amikor néha váratlanul találok egy tízcentest a táskámban vagy a földön, akkor tudom: anyai nagymamám lelke akar megnyugtatni, hogy velem van. Az a fantasztikus, hogy ha nem vesszük is észre azokat a madarakat, lepkéket, rendszámtáblákat és egyéb szokásos jeleket, amelyeket a Szellem küld, akkor egy másik személyen keresztül juttatja el hozzánk az üzenetét.

Sosem felejtem el azt az időszakot, amikor amiatt keseregtem, hogy bokros teendőim és tébolyult napirendem következtében nem tudok részt venni a vasárnapi családi ebédeken. Őrült módjára rohangáltam ide-oda, és hiányzott a családdal töltött idő. Az elmulasztott közös ebédek miatt kibillentem az egyensúlyomból, és megcsappant a biztonságérzetem, ami nagy veszteség volt számomra. Amikor a frusztrációm a tetőfokára hágott, felhívott Lisa unokahúgom, hogy látott egy nagy, kövér legyet, amelyet Brigandi Nagyi akkor szokott jelként küldeni, amikor kezd kifogyni belőlem a spiritusz. Abban a pillanatban, ahogy felismertem, hogy ez a rovar jel volt számomra, ösztönösen úgy éreztem, hogy az üzenet azt sugalmazza: lassítsak, mert lemaradok valami sokkal fontosabbról.

Amikor zaklatottak vagyunk, nehéz meglátni a jeleket. De az útmutatás végső soron mindig ott van előttünk. Rajtunk múlik, le tudunk-e csendesedni, hogy meghalljuk az univerzum üzeneteit, és fogékonyak leszünk-e a minket körülvevő jelekre és szimbólumokra.

Az álmok ugyancsak lehetnek jelek, amelyeket a Szellem akkor küld, ha a mindennapi veszteségeink elgyászolásakor érzelmi megerősítésre van szükségünk. Az álmok arra szolgálnak, hogy tudassák velünk: minden rendben lesz, és most már megszabadulhatunk a minket gyötrő félelmektől és bűntudattól. Arra biztatnak bennünket, hogy menjünk tovább, és higgyünk benne: bármi történjék is, az a legjobb az adott pillanatban. Miután Mamó meghalt, meggyászoltam a háza elvesztését. Rengeteg különleges emlék fűzött ahhoz a házhoz, és nem tudtam elképzelni, hogy egy másik család lakjon benne. Egyik éjjel azt álmodtam, hogy Mamó a konyhaasztalnál ül, és sír. Amikor megkérdeztem, miért sír, azt mondta, hogy ezek örömkönnyek. „Úgy örülök, hogy átjöttél reggelizni – mondta a lelke –, mert el akartam mondani, hogy ideje elengedni a házat; ne bánkódj, minden rendben!” Aztán felébredtem. Később felhívtam anyát, és elmeséltem neki az álmomat. Tudod, mit felelt? „Ma eladtuk Mamó házát.” Hihetetlen! Ez volt az első alkalom, hogy egy szerettem lelkével álmodtam, és az álmom megerősítette, hogy most már tényleg ideje elengednem a házat és a fájdalmat, amelyet az eladása kapcsán éreztem.

S végül, spirituális szemszögből nézve, a Szellem leginkább azért akarja, hogy megfelelően elgyászold a mindennapi veszteségeidet, hogy tanulhass belőlük. Mindannyian megtanulhatunk olyan spirituális leckéket, amelyek a fizikai világban hozott döntéseink függvényében szüntelenül fejlesztik a lelkünket. Amit megtanulunk, azt is meghatározza, hogy a lelkünk melyik „szinten” fog tartózkodni a túlvilágon halálunk után, földi létünk során pedig segít, hogy minél teljesebbnek érezzük magunkat. A Szellem nem győzi hangsúlyozni, hogy azért vagyunk itt, e földi világban, hogy tanuljunk és fejlődjünk: az életünknek célja van, a dolgok pedig okkal történnek. Ezért annak, ahogy a mindennapi veszteségeidre reagálsz, jelentős szerepe van abban, hogy mi mindent tanulsz meg részvétről, kedvességről, türelemről és mindazon egyéb értékekről, amelyek kedvesek Isten számára.

Amikor Istent említem, arra a mindenható energiára utalok, melyet számos egyéb névvel is illetnek – az univerzum, Allah, Forrás vagy Eredet, hogy csak néhányat említsek –, hittől és meggyőződéstől függően. Én magam azért hívom Istennek ezt a csodálatos és hatalmas entitást, mert római katolikus vagyok, de mindenki úgy hívhatja, ahogy neki megfelel. A lényeg az, hogy minél hamarább megtanulod azokat a leckéket, amelyeket Isten neked szán, annál jobban fogod érteni a saját lelkedet és annál jobban fogsz bízni az intuíciódban és a tőle kapott útmutatásokban.

Nos, készen állsz rá, hogy minél jobban megértsd és feldolgozd a mindennapi veszteségeidet? A gyászfolyamat sohasem egyszerű, de a Szellem segítségével pontosan azt fogod kapni, amire a lelkednek szüksége van a gyógyuláshoz.

Feladat

Most, hogy már érted, mik azok a mindennapi veszteségek, próbáld felidézni, a közelmúltban mikor szenvedtél tőlük, és hogyan gyászoltál, hogyan próbáltad elűzni a fájdalmat, nem tudván, pontosan milyen érzésekről is van szó. Ezután hunyd be a szemed, válassz ki egy mindennapi veszteséget, amelytől nem tudsz szabadulni, és csendben ülve figyeld meg, milyen érzések törnek fel benned, amikor erre gondolsz! Mit érzel? Hol érzed a szomorúságot, a dühöt és/vagy a sebezhetőséget a testedben? Képzelj el egy fehér fénygömböt, amint a fejed búbjánál belép a testedbe, és a segítségével söpörd ki a veszteséggel kapcsolatos negatív érzelmeket! Képzeld el, ahogy a fény kiűz minden, a fájdalmadhoz kötődő, sötét és rossz érzést a testedből! Csináld ezt öt percig, vagy amíg úgy nem érzed, hogy nyugodtabb, oldottabb és könnyedebb vagy, mint amikor elkezdted!

2.

Egy barát elvesztése

Ha egy szívünkhöz közel álló barátunkkal megszakad a kapcsolatunk, az komoly törést okozhat bennünk, és fenekestül felforgathatja az életünket. Ezt megélni nem sokban különbözik attól, mint amikor egy szerettünk meghal. Több oka is lehet annak, hogy miért szakadt meg a barátság: valamelyikőtök elköltözött, összevesztetek, az érdeklődésetek más irányba fordult, más életszakaszban voltatok, vagy úgy éreztétek, mások lettek a prioritásaitok. Ismerősen hangzik valamelyik? Akármi is a szétválás oka, a veszteség komoly fizikai, érzelmi és spirituális következményekkel jár.

Különösen nehéz lehet úgy elveszteni egy barátot, hogy nem érted, miért ért véget a barátság. Amikor a volt férjemmel, Larryvel eljegyeztük egymást, a legjobb barátnőm többé nem állt szóba velem, és a mai napig nem tudom, miért. Nem tudom, hogy mondtam vagy tettem-e valamit, amivel megharagítottam, de bármi történt is, ami miatt így érzett, nagyon sajnálom. Később megtudtam, hogy a férje meghalt, majd évek múlva véletlenül összefutottam vele. Szerettem volna segíteni, hogy kapcsolatba léphessen a férje lelkével, de akkor még számomra is nagyon új volt a képességem, így nem ajánlottam fel neki. Aztán hallottam, hogy időközben az édesapja is elhunyt. Csak elképzelni tudom, mennyire összetörhették a történtek: előbb elveszítette a férjét, majd az apukáját, aki közel állt hozzá. Amikor azon az ominózus napon összefutottam vele, még mindig dühösnek tűnt, talán rám, talán az életre, ez nem volt világos; egyre csak az járt a fejemben, hogy ha más körülmények között találkozunk, talán segíthettem volna enyhíteni a fájdalmán. Ehelyett megint elváltak az útjaink, és azóta sem láttam. Az, hogy nem tudtam, miért orrolt meg rám, legalább olyan rossz volt, mint hogy nem volt többé jelen az életemben. Igazán szomorú, mert megoszthattuk volna egymással a gyereknevelés örömeit és gondjait, a szeretteink elvesztése miatti fájdalmunkat, és továbbra is támogathattuk volna egymást, ahogy a barátok szokták.

Egy barát az ember lelki társa – egyfajta spirituális ikertestvére, akinek fontosak az álmaid, a vágyaid és a problémáid. Beavatjátok egymást a legféltettebb titkaitokba, egy a nyelvetek, közös anekdotáitok és emlékeitek vannak. Egy jó barát ott van, amikor leginkább szükséged van rá, és félszavakból is megért. Nem könnyű betölteni az űrt, amit maga után hagy.

AMIKOR MÉLYEN MAGAD ALATT VAGY

Miért olyan fájdalmasak a befuccsolt barátságok? A Szellem szerint azért, mert egy igazi barát jóban-rosszban melletted áll. Ő az, aki meglepetésbulit szervez, amikor úgy érzed, hogy senki sem törődik veled, és aki vigyáz a mopszodra, amikor senki más nem ér rá. Udvarias a szüleiddel, de négyszemközt, egy pohár bor mellett megvallja, hogy egy kicsit szerinte is zizzentek. Szívesen beugrik melléd kísérőnek a vacsorapartira, ha a házastársad lebetegszik, és a segítségedre siet, ha a párod közli veled, hogy válni akar. Nem kotyogja ki a titkaidat, és belelát a gondolataidba. Néha az a legjobb péntek esti program, ha rendeltek valami kaját, és leültök megnézni a Kényszeres gyűjtögetők – Élve eltemetve ismétléseit.

Szóval amikor egy barátság bármi okból megváltozik, átalakul vagy felbomlik, függetlenül attól, hogy ki miatt történt, a Szellem szerint az ember könnyen úgy érezheti, hogy magára hagyták, vagy elárulták. Ilyenkor egyszerre veszítjük el egy jó pajtásunkat és az egyik legfőbb kapaszkodónkat. A párkapcsolataink esetében mindig számítanunk kell arra, hogy esetleg majd nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy szeretnénk, de egy barát esetében az ember nem tart ilyesmitől, mert tudja: bármi történjék is, a másik feltétel nélkül elfogadja. Ha a barátság mégis véget ér, úgy érezhetjük, hogy az énünk egy részét veszítettük el, annyira összeforrt kettőnk identitása.

A Szellem úgy véli – s ezzel mélyen egyetértek –, hogy egy barát elvesztése életünk minden aspektusára kihat. Csorbát ejt a társas kapcsolatainkon, mivel furcsa lesz elmenni a közös helyekre és találkozni a közös ismerősökkel. Már a puszta gondolat is, hogy belefuthatsz egy volt barátba, szorongást vagy emésztőrendszeri zavarokat okozhat. Az ember könnyen depresszióba esik, és a meglévő barátaitól is elszigetelődik, így végül a veszteséget ezek a kapcsolatai is megsínylik.

Amikor elveszítünk egy barátot, végső soron a lelkünk egy fontos része lesz oda. Ugyanakkor a Szellem azt akarja, hogy tartsuk észben: nem vagyunk egyedül a fájdalmunkkal! Fizikai síkon a többi embernek is hasonló nehézségekkel kell megbirkóznia a mindennapok során – ez az életünk velejárója. Amikor éppen bevásárolsz, vagy sorban állsz a zöldségesnél uborkáért, és a barátodra gondolva a könnyeiddel küszködsz, jusson eszedbe, hogy valószínűleg a közeledben lévők is gyászolnak valamit a maguk módján. Lehet, hogy egyiküknek épp a házastársa hiányzik, mert a tengerentúlra vezényelték harcolni, vagy azon aggódik, hogy miként tudja majd fizetni a jelzáloghitelt. Mindenki küszködik a saját veszteségeivel, s hozzád hasonlóan szeretetben, lelki harmóniában és félelem nélkül akar élni – és ugyanúgy próbálja összeszedni magát, hogy átvészelje a nehézségeket és élni tudja a mindennapjait.

BÁNJ MAGADDAL GYÖNGÉDEN!

A Szellem arra int, hogy miközben szenvedsz egy barátod elvesztése miatt, vigyáznod kell magadra. Meg kell tanulnod elengedni a kapcsolatot, és a másik személy nélkül élni. Muszáj átvészelni – nincs más választásod, mint túljutni a fájdalmas időszakon. A Szellem azt üzeni: ha egy adott érzelem fáj a lelkednek, az nem szolgál pozitív célt, ezért mielőbb el kell engedned, hogy meggyógyulhass.

Amikor egy barátság véget ér, a gyógyulás egyik legfőbb akadálya a másik fél hibáztatása. A felelősség áthárítása az egyik legcsúnyább reakció, hiszen a lelkünk épp az őszinte szembenézés és felelősségvállalás által fejlődik. Ha ezt nem gyakoroljuk e földi létben, a Szellem szerint ez lesz az egyik legfontosabb lecke, amit a túlvilágon másvalaki szemén keresztül újra meg kell majd tapasztalnunk és tanulnunk. Vállald be a részed a barátság felbomlásában, és tedd fel magadnak a kérdést, hogy mit csinálhattál volna másként! A Szellem szerint a hibáztatás nem old meg semmit, csak ugyanazt az egyoldalú vitát fogod lefolytatni magadban újra meg újra, ami sehová nem vezet. Próbáld inkább megkeresni, hogy te mint barát mivel kelthettél csalódást – ez előbbre viheti a jövőbeni kapcsolataidat is!

Mantra

HÁLÁS VAGYOK AZÉRT, AMIT AZ EDDIGI BARÁTSÁGAIMBÓL TANULTAM, ÍGY A JÖVŐBEN MÉG JOBB BARÁT LEHETEK.

Ha elveszítesz egy barátot, vigyáznod kell az érzelmi „triggerekre”, vagyis az erős érzelmi reakciót kiváltó tényezőkre. A Szellem szerint könnyen elszomorodhatsz, amikor elhaladsz egy étterem mellett, ahová közösen jártatok, vagy ha a tévében egy olyan filmre kapcsolsz, amelyet korábban együtt láttatok. Mivel egy hozzád közel álló embert vesztettél el, sok tekintetben ez is hasonló érzés, mint egy párkapcsolat felbomlása. Új tevékenységeket és társas programokat kell találnod, hogy lekösd magad. A Szellem azt javasolja, hogy keress olyan elfoglaltságokat, amelyek során új barátokat szerezhetsz, és tégy meg mindent annak érdekében, hogy kizökkenj a megszokott napi kerékvágásból. Én huszonhét éve abbahagytam a dohányzást, de néha még ma is rágyújtanék, és hiányzik a rituálé bizonyos társasági helyzetekben – különösen akkor, ha áfonyás vodkát iszom! Akár azt is mondhatnád, hogy majdnem úgy gyászolom a dohányzást, mint egy régi barátot. Az említett példához hasonlóan te is olyan helyzetben vagy környezetben találhatod magad, amelyben olyasmire vágysz, ami többé már nem a tiéd, vagy káros számodra.

VAN-E BÉKÜLÉS A SZAKÍTÁS UTÁN?

Vajon egy barát elvesztése mindig végleges? Néha van esély az újrakezdésre, mind a túlvilágon, mind itt, e földi létben. Van, hogy a túlvilágon az ember esélyt kap arra, hogy rendbe hozzon egy kisiklott barátságot. A lélekidézések során gyakran előfordul, hogy egy eltávozott barát jelenik meg, és bocsánatot kér goromba szavaiért vagy tetteiért, amelyekkel a másiknak fájdalmat okozott. Ez általában egyfajta megváltási aktus a lélek számára, miután a túlvilágon át kellett tekintenie az életét, és egy másik ember szemén keresztül újra kellett élnie annak bizonyos kulcsmozzanatait. A lélek ezáltal is tanul és fejlődik. Egy barát lelke ilyenkor gyakran kijelenti: sajnálja, hogy nem hallgatta meg a másik álláspontját, s ezzel csalódást okozott neki – és végül mindig vállalja a felelősséget a tetteiért.

A legpozitívabban azonban úgy tudunk építkezni a veszteségből, ha még az előtt tanulunk belőle, hogy a lelkünket odaát köteleznék a lecke megtanulására. A Szellem azt tanácsolja, hogy amíg itt vagyunk, írjuk ki magunkból az érzéseinket; amikor így cselekszünk, jobban tudatára ébredünk a szavainknak és a viselkedésünknek, és szép lassan felszínre bukkan és tudatosul bennünk, hogy mi mindenben tudnánk még fejlődni. Lehet, hogy épp egy tönkrement barátság fog arra ösztönözni, hogy jobb hallgatóság legyél, hogy empatikusabban állj hozzá mások problémáihoz, vagy hogy még több erőfeszítést tegyél a jövőbeni kapcsolataidért. S még az is lehet, hogy megkapod az esélyt az újrakezdésre.

Az elveszett, majd újra megtalált barátság témája kapcsán egy Nicole nevű ismerősöm esete jut eszembe. Elsőéves egyetemistaként a legjobb barátnőjénél, Ashley-nél és a családjánál lakott (akinek szülei egyébként lelkészek voltak). Így rengeteg pénzt megspórolt, és egy igazi otthon minden kényelmét is élvezhette. Nicole kezdetben nagyon jól és biztonságban érezte magát a barátnőjééknél – annál is inkább, mert tizenegy éves kora óta ismerte őket, és úgy vélte, a család az évek során az ő családja is lett.

Ám nem sokkal beköltözése után Ashley apja szexuálisan zaklatni kezdte Nicole-t. A következő fél évben jó pár alkalommal közeledett hozzá illetlen módon. Fogdosta, majd bocsánatot kért, de aztán újra megtette. „Ment a játszmázás – mesélte Nicole. – Az apa olyanokat mondott, hogy bárcsak fiatalabb lenne, meg hogy féltékeny lesz, ha randizni kezdek; aztán hozzátette: ha ezt bárkinek elmondom, akkor a családjának és a karrierjének is lőttek. Egy világ omlott össze bennem.”

Nicole rövid időn belül kutyaszorítóba került; depressziós lett, és meg akart halni. „Órák hosszat ültem a tó partján, és próbáltam rávenni magam, hogy ugorjak bele, a testemre kötözött súlyokkal, hogy megfulladjak, és így kimeneküljek ebből a helyzetből – mesélte. – Szerettem a barátnőmet és a szüleit. Az évek során áldás volt a jelenlétük az életemben, ezért nem akartam, hogy miattam hulljon szét a családjuk.” El tudjuk képzelni? „Erre képes a manipuláció. Valaki engem tett tönkre, de én mégsem akartam tönkretenni őket.”

Nicole-nak fél évébe telt, míg képes volt elmondani Ashley-nek, az apja hogy viselkedik vele. Ashley hitt neki, és azonnal kitálalt a családjának. Nicole-t órákon belül biztonságban kiköltöztették, de anyagi okok miatt nem tudta tovább vállalni az egyetemet. „Az az igazság, hogy elég mostoha körülmények között nevelkedtem (az apja drogozott, és szuicid hajlamú volt, az őt egyedül nevelő anyjának pedig fontosabbak voltak a pasijai, mint Nicole és a testvére). Akkor érettségiztem, és én voltam az első a családból, aki egyetemre ment. Izgatottan álltam az újrakezdéshez. Céljaim voltak, elszántnak és motiváltnak éreztem magam – aztán bamm! Ez történt. Hazakerültem, és fogalmam sem volt, hogyan tovább.” Ami Ashley apját illeti, amikor a lánya szembesítette a történtekkel, Nicole-t kezdte vádolni, és azt állította a családjának, hogy kihívóan viselkedett vele (nos, Nicole akkor még érintetlen volt, és korábban soha nem járt senkivel), továbbá hogy a közeledés kölcsönös volt.

Amikor Nicole bejelentés nélkül felbukkant otthon, az anyja rögtön tudta, hogy valami borzasztó dolog történhetett. Nicole mindent elmesélt. Bár a lány nem fordult a rendőrséghez, az anyja többekkel is beszélt a gyülekezetéből, hogy tanácsot kérjen. Nehéz volt, mert az átéltek megingatták Nicole hitét az intézményesített vallásban. S bár Nicole haragudni akart Istenre, nem tudott. „Az egyházban és a papságban viszont csalódtam – mondta. – A történtek előtt lelkes fiatal voltam, aki buzgón hitt Istenben, és tisztelettel tekintett a papi hivatásra. Ám ennek vége szakadt.”

Attól a pillanattól, hogy Nicole elköltözött, Ashley és a családja, illetve Nicole között megszakadt a kapcsolat. Az utolsó hír, amit Nicole hallott felőlük, az volt, hogy Ashley anyja le akarta Nicole-t lőni. A lányt belső bizonytalanság gyötörte, s az önbecsülése megcsappant; tisztátalannak, visszataszítónak érezte magát. „Féltem, hogy milyenek lesznek így a kapcsolataim, és milyen érzés lesz beavatni a múltamba azt az embert, akihez egyszer majd esetleg hozzámegyek” – fogalmazott.

Bő tizenkét évvel az után, hogy a két barátnőt elsodorta egymástól az élet, Ashley megtalálta Nicole-t az egyik közösségi oldalon, és arra kérte, mesélje el a teljes történetet, minden kínos részlettel együtt. Érdekes módon, ahogy teltek-múltak az évek, mindketten álmodtak a másikról, és az álmaikban sohasem haragudtak egymásra. „Arra gondoltam, hogy egy nap Ashley majd meghallgatja a történetemet, és az utolsó szóig hinni fog nekem – mondta Nicole. – Ashley-nek pedig az a sejtése támadt, hogy az apja sok részletet nem osztott meg velük.” Barátnője végül elárulta, hogy miután Nicole felfedte az abúzust, sok egyéb mocskos dologra is fény derült az apjával kapcsolatban: évekig kettős életet élt, másokat is zaklatott, és több házasságon kívüli kapcsolata volt. Ashley szülei végül elváltak, és ő már nem tartotta a kapcsolatot az apjával – aki tovább folytatta lelkészi hivatását.

Külön jó hír, hogy Nicole nemcsak a barátságát tudta feléleszteni, hanem a hitét is visszanyerte. „Évek múltán az unokatestvérem elhívott a templomba. Fantasztikus élmény volt. Egyfajta üzenet volt ez részemről Isten felé, hogy igazából sohasem hagytam el, és kész vagyok újra közel kerülni hozzá – mesélte. – Az út, amelyet bejártam, újraélesztette bennem a szenvedélyt, hogy igazi, elkötelezett, hű követője legyek Istennek.”

Számomra ebben a történetben az a legelképesztőbb, hogy Nicole hányattatásai során mennyi mindent veszített el – sokkal többet, mint egy egyszerű barátnőt, akivel vásárolgathat vagy cseverészhet. Szerintem már az hatalmas csoda, hogy a lány egyáltalán képes volt reggel kikelni az ágyból! Nicole nem csupán a legjobb barátnőjét veszítette el, hanem a méltóságát, az emberekbe és az Istenbe vetett hitét, az idősek iránti tiszteletét, a bizalmát, a biztonságérzetét és a közösségtudatát is. A története hihetetlen módon mégis szerencsésen zárult, és ez azt példázza, hogy nem minden megszakadt barátság ér véget örökre. Míg soknak valóban véglegesen befellegzett, van olyan, amelyik őszinteséggel, állhatatossággal és nyitott szívvel újra feléleszthető. Nicole visszanyerte a barátságát Ashley-vel, visszatalált Istenhez, és folytatta a tanulmányait – és ami ennél is nagyobb dolog, azóta csodálatos férje és két gyönyörű gyermeke lett! Nagyon büszke vagyok arra, hogy sikerült felülkerekednie a veszteségen, és újra meglelnie a lelki békéjét.

AMIKOR EGY BARÁTSÁG VÉGLEGESEN MEGSZŰNIK

Amikor egy barátság megszakad, lehet, hogy te majd megfeszülsz a megmentéséért, de előfordulhat, hogy a szétválás mégis örökre szól. Mindegy, hányszor kérsz bocsánatot, lehetséges, hogy hiába az erőfeszítés. Ha a másik fél véget akar vetni a kapcsolatnak, tiszteletben kell tartanod a szándékát, még akkor is, ha az annak teljes megszakadásával jár. Van, hogy soha nem derül ki, mi volt az igazi oka annak, hogy a barátod hátat fordított neked, de ha tudod az indokot, akkor sem biztos, hogy a döntése érthető lesz számodra. Sokszor megtörtént, hogy egy konfliktus vagy félreértés után megbeszéltem a történteket az illetővel, és amikor elmondta a saját verzióját, szinte el sem akartam hinni, hogy ugyanarról a dologról beszélünk! Másfelől az is megeshet, hogy két ember egyszerűen lehagyja egymást. Ha az élethelyzetedben sorsfordító változás következik be, például ha gyereked születik vagy megházasodsz, lehet, hogy a barátod úgy fogja érezni, hogy ő csak sokadik a sorban, és nincs többé egy hullámhosszon vagy egy életszakaszban veled. Az pedig teljesen mindegy, hogy ez csak feltételezés, vagy tényleg így van.

Végeredményben mindegy is – a lényeg, hogy a barátod nem akarja folytatni veled a kapcsolatot, és ahhoz, hogy a lelked begyógyulhasson, el kell fogadnod ezt. Ahogy a szíved szép lassan kezd felolvadni, borzasztó nehéz lesz megint bízni, és hagyni, hogy új ismerősök lépjenek be az életedbe. Természetes, ha ilyenkor legszívesebben bekuckóznál, és naphosszat a Netflixed néznéd, ahelyett hogy kimozdulnál – pedig hidd el, ezt kell tenned!

Amikor egy barátságnak örökre vége szakad, legjobban úgy tudjuk feldolgozni a veszteséget és enyhíteni a szívfájdalmunkat, ha elgyászoljuk. Fogadd el, hogy a barátod döntése végleges, és ha azt látod, hogy hiába kértél bocsánatot, mert ő nem szeretné folytatni a kapcsolatot, engedd el! Ilyenkor sokat segíthet, ha reggeli szertartás gyanánt levelet írsz a barátodnak, amelyet azonban sohasem küldesz el. Ebben megoszthatod vele az emlékeidet, a jó dolgokat – vagy akár a rosszakat is. A lényeg, hogy írd ki a lelkedből az érzéseidet – ne fogd vissza magad! Amikor végeztél, tedd el, amíg úgy nem érzed, hogy kész vagy kidobni, de akár el is égetni. Néhány hetente újra vizsgáld meg az érzéseidet. Meg fogsz lepődni, mennyivel erősebbnek érzed majd magad, és mennyivel jobban rá fogsz látni a dolgokra, ha képes vagy eltávolodni a szituációtól.

A Szellem rávezetett, hogy minden ember okkal lép be az életünkbe – az összes barátunk, jók és rosszak, régiek és újak egyaránt. Az pedig, hogy engedjük-e, hogy segítsenek fejlődni és megtapasztalni az életet, már csakis rajtunk múlik.

Feladat

Gondolj egy barátodra, akivel már nem álltok közel egymáshoz! Aztán kérdezd meg magadtól, tettél-e valamit, amivel előidézhetted a kapcsolat megromlását, illetve tehettél volna-e bármit is ennek megakadályozásáért! Végül írj levelet az illetőnek, melyben felvállalod a saját felelősségedet a kialakult helyzetért! Nem muszáj feladnod a levelet; ha akarod, nyugodtan félreteheted vagy eldobhatod. Gondolataid rögzítésével könnyebben letisztulnak az érzéseid, és tisztábban fogod látni a történteket.