Sarah Beth Durst: The Enchanted Greenhouse

Copyright © 2025 by Sarah Beth Durst

Hungarian translation © Németh Luca Anna, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah Beth Durst: The Enchanted Greenhouse

A Bramble Book

Published by Tom Doherty Associates / Tor Publishing Group, New York, 2025

Fordította: Németh Luca Anna

ISBN: 978 963 598 446 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Lulu Chen

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Boncz Éva, Friedrich Zoltán

Tördelés, grafikai munka: Tót Barbara

Műfaj: cozy fantasy

Édesanyámnak,

Mary Lee Bartlettnek,

aki megtanított szeretni a történeteket,

és akinek sokkal jobb érzéke van a növényekhez, mint nekem.

Szeretlek!

ELSŐ FEJEZET

A NÖVÉNY ÁRTATLAN VOLT.

Ebben mindannyian egyetértettek. Mégis, amikor a bíró éles hangján hivatalosan is ítéletet hirdetett, Terlu a megkönnyebbüléstől majdnem elsírta magát. Azután ugyanis, hogy letartóztatták, leginkább amiatt aggódott, hogy a növényt okolják majd. Pedig őt semmiért sem lehetett hibáztatni. Terlu miatt történt az egész, és a lány igyekezett is világossá tenni mindezt.

Fészkelődött kicsit a székében, hogy jobban lássa, amint a rendfenntartók kikísérik a póknövényt, aki odaintett neki az egyik indájával. Terlu az ajkához emelte az ujjait, mielőtt visszaintett velük az újonnan tudatra ébresztett növénynek.

Nem fogok sírni. Nem volt hajlandó sírni, elvégre nem csinált semmi rosszat. Meglehetősen törvénytelen dolgot tett, de rosszat semmiképp. Egészen idáig egyetlen könnycseppet sem hullatott – nyilvánosan legalábbis –, most azonban csupán a rámeredő ügyész mogorva arckifejezése tartotta vissza attól, hogy könnyekben törjön ki, na meg a főkönyvtáros keze a karján – az egyetlen olyan gesztus a tárgyalóteremben, amely tapinthatóvá tette a kedvességet szó szerint és átvitt értelemben is.

Rijes Velk, a főkönyvtáros közelebb hajolt a lányhoz, és odasúgta neki:

– Gondom lesz rá, hogy biztonságban legyen, és vigyázzanak rá. Nálunk mindig otthon érezheti majd magát.

Terlu nyelt egy nagyot.

Nem fogok sírni.

Hűvösen, de hálatelt szívvel biccentett Rijes Velknek, majd tekintetét a bíróra szegezte.

A bíró hímzett dísztalárt viselt, amelynek köszönhetően a csontvázszerűen vékony, póklábvégtagú ember jobban hasonlított egy selyemfodrokba burkolózott, széles gombára. Terlut leginkább egy olyan remetetákra emlékeztette, amilyenek annak idején százszámra nyüzsögtek otthon, a sziget partján. Akárcsak a remeteráké, a bíró viharvert teste is begyűrődött a díszes külső vázba, amelyből csak az ollói lógtak ki. Terlunak felfelé kellett néznie, hogy lássa az emelvényen ülő férfit, aki a vádlott fölé magasodott. Fölém, gondolta keserűen a lány.

A bírót a Félhold-szigetek Birodalmának stilizált térképét ábrázoló ólomüveg ablakok vették körül, a zafírkék ablaktáblákon minden földdarabot drágakövekből raktak ki. A borostyánszínű, barátságos nappali fények helyett az ablakokon bejutó fény kékes derengéssel vonta be a tárgyalótermet, még hidegebbé és barátságtalanabbá téve az emelvény két oldalán húzódó erkélyeken ülő festett arcú közönséget, melynek tagjai a lányt bámulták. Az egészet úgy találták ki, hogy megfélemlítse és letaglózza azt, aki a bíró előtt áll, és a lány úgy vélte, meglehetősen hatásos is lett.

Ha a bíró egy remeterákra hasonlított, akkor Terlu egy osztrigára – a kagylójából kivájva, szétnyitva, kiszolgáltatva az elemeknek. A korábban ráadott tunika ujját babrálta. A ruha szürke pamutból készült, a sok használattól elvásott az anyaga, és meglehetősen nagy is volt rá – Terlu eltűnődött, vajon hány (nála jóval magasabb) bűnöző viselte már előtte. Pontosan tudta, hogyan fest benne: inkább hasonlított egy beöltözőset játszó gyerekre, mint egy húszas éveiben járó, fiatal nőre. Pontosabban leginkább úgy nézek ki, mint egy mókus. Terlu alacsony és kellemesen telt volt, az arca kerek, szája körül mosolyráncok játszottak, hatalmas szemének köszönhetően pedig mindig úgy tűnt, mintha kissé meg lenne lepve. Meggyőződéssel hitte, hogy ha a mókusok szürkés-levendulás színűek lennének, még inkább rájuk hasonlítana, semmint egy bűnözőre. Az anyja bőre lilában pompázott, az apjáé rózsaszínesebb árnyalatban, Terlu pedig egyfajta középutat képviselt a maga levendulaszínével, ami egyébként nagyon jól ment a szürke tunikához. De akármilyen kedvesnek és ártalmatlannak látszott is, ez mit sem változtatott az ügyének menetén. Pedig még a hajfürtjeit is megpróbálta megzabolázni a bírósági jelenése napjára, mintha a jólfésültségtől kevésbé tűnne bűnösnek.

Az egyedüli gondot az jelentette, hogy Terlu valóban bűnt követett el: elmondott egy varázsigét. Összegyűjtötte a bűbáj hozzávalóit, felkutatta hozzá a megfelelő szavakat, jól megfontolta, hogy bölcs dolog-e varázsolnia, majd – miután úgy döntött, hogy egyáltalán nem az – mégis megtette. Létrehozta Cazt, a tudatra ébredt póknövényt, hogy legyen társasága az Alyssiumi Nagy Könyvtár üresen kongó könyvespolcai között. Megalkotott magának egy barátot, mert nem tudott egy nappal sem többet elviselni barátok nélkül, távol a családjától, a saját csendjébe és a könyvtár egyik üres sarkába zárva, ahol már csak egyetlen választása maradt. Vagy megtanulja elviselni a magányt, vagy beismeri, hogy nem találta meg a helyét, hibát követett el, amikor elment otthonról, és igaza volt a családjának és a barátainak: egyedül nem fog tudni boldogulni a világban.

Terlu őszintén nem gondolta volna, hogy bárkit is érdekelni fog, amit tesz.

Senkinek sem ártott. Még csak kellemetlenséget sem okozott senkinek. Sőt, maga Caz is örült annak, hogy életre kelt, és hogy Terlu társa lehet. Az az olvasó azonban, aki észrevette Cazt, nem örült, és nem is lelkesedett érte különösebben.

Csak a lemagasabb körökbe tartozó varázslók használhattak mágiát. A Nagy Könyvtárat megtöltő varázskönyveket kizárólag nekik tartogatták, használatukat császári rendelettel szabályozták. A birodalmi nyomozó, aki átvette Terlu ügyét, hallani sem akart arról, hogy épp egy alacsony rangú könyvtáros legyen kivétel a szabály alól. Ügyészként meggyőzően érvelt a lány bűnössége mellett.

Ami azt illeti, Terlu szerint nem kellett volna ilyen hevesen érvelnie. Nyilvánvalóan megszegte a törvényt – egy beszédre és járásra képes póknövény nem olyan bizonyíték, amelyet figyelmen kívül lehetne hagyni.

Így hát Terlu egy cseppet sem lepődött meg, amikor a bíró kijelentette:

– Terlu Perna, az Alyssiumi Nagy Könyvtár keleti szárnyának második emeletén szolgáló negyedik számú könyvtáros törvénytelen mágiahasználat vétségében bűnösnek találtatott. Az ítélethirdetés haladéktalanul megkezdődik.

A Terlu mellett helyet foglaló Rijes Velk szólásra emelkedett.

– Kegyelmet kérek!

Akárcsak a bíró, a főkönyvtáros is hímzett selyemtalárt viselt, a bíróval szemben azonban rajta nem úgy állt ez a ruhadarab, mint tehénen a gatya. Rijes Velk kifinomult és elegáns nő volt, ezüstösen csillogó, őszes haját összefonta, a fonat mintája pedig a Kinney Termébe nyíló kapu rácsos mintázatát idézte. Az ónixszínű arcbőrére festett aranyszínű szimbólumok arra utaltak, hogy viselőjük felesküdött a Félhold-szigetek Birodalma történelmének, bölcsességének és tudásának szolgálatára. Ha Terlu nem lett volna tisztában azzal, hogy Rijes annyi idős, hogy akár a nagyanyja is lehetne, azt gondolta volna, hogy a főkönyvtáros egész egyszerűen kortalan.

A lány egyszerre érezte megtisztelőnek és ámulatba ejtőnek, hogy egy ilyen fontos és elegáns személy akarta képviselni őt a tárgyalásán, különösen úgy, hogy a bűnösségéhez nem férhetett kétség.

– Terlu Perna könyvtárosnak nem állt szándékában ártani senkinek – jelentette ki Rijes. Hangja egészen a csigavonalban tekeredő kupoláig betöltötte a hatalmas tárgyalótermet. – Továbbá nem okozott semmiféle kárt. Egyetlen polgárnak sem esett bántódása. Nem sérült meg semmilyen tulajdon. Nem tört el semmi, nem loptak el semmit, nem veszett el semmi. Terlu helytelen ítélőképességének nem lett káros következménye. Ezért kegyelemért folyamodom, esedezem, a tisztelt bírósághoz. Ez Terlu első szabálysértése, és tanult a hibájából. Nem fog többet mágiát alkalmazni. Ezt személyesen garantálom.

A lánynak meglepetésében majdnem elállt a lélegzete. Az, hogy a főkönyvtáros kezeskedett a jó magaviseletéért, nagy jelentőséggel bírt. Terlu hallotta, ahogy az erkélyen helyet foglaló varázslók, akik azért jöttek, hogy végignézzék a nagy eseményt, összesúgnak, és fészkelődni kezdenek a páholyaikban – nyilván ők is meglepődtek a főkönyvtáros támogató szavain.

Az ügyész felállt, skarlátvörös köpenye hullámozva követte a mozgását.

– Nincs semmi jelentősége annak, hogy maga mit ígér. Nem számít, hogy mik voltak a vádlott szándékai a múltban, vagy mit szándékozik tenni ezután. Az számít, amit mások tesznek majd ennek az ügynek a hatására. Amennyiben a vádlott túlságosan enyhe büntetést kap, garantálom, hogy a birodalom még több illegális mágiahasználattal fog szembesülni, és a törvénytelen varázslatok közül nem mind marad majd következmények nélkül. Arra kérem a bíróságot, hogy küldjön világos üzenetet mindenkinek, aki illegális mágiahasználaton töri a fejét: a törvény az törvény, az uralkodónak pedig erős akarata van.

– Az irgalom nem gyengeség – vágott vissza Rijes.

– Tisztelt bíró úr, a kollégám azt szeretné, ha tovább táplálná a nyugtalanságot…

Rijes közbevágott:

– Terlu Perna ügyének semmi köze holmi…

Heves szócsatába keveredtek, míg a bíró a magasba nem emelte egyik rákollószerű kezét.

– Meghoztam a döntést. Terlu Pernával példát fogunk statuálni a birodalom egészsége és biztonsága érdekében.

Terlu szája kiszáradt. Ölében heverő két kezét úgy összeszorította, hogy a tunikája is összegyűrődött. Példát statuálni? Ez mégis mit jelent? Mit fognak csinálni velem?

– Szoborrá fogjuk változtatni, a szobrot pedig a Nagy Könyvtárban helyezzük el, hogy figyelmeztetésül szolgáljon minden könyvtárosnak, tudósnak és könyvtárba látogatónak, akit megkísértene a törvényszegés vágya.

Az ítéletet döbbent csend fogadta.

A kiszabott büntetés keményebbnek bizonyult Terlu előzetes elképzeléseinél – sokkal-sokkal keményebb. A lány egész testében remegni kezdett. A szíve olyan kétségbeesett gyorsasággal kalapált, akár egy kolibri szárnya.

Felzengett az ítélethozatalt jelző dobok mély, öblös hangja. Terlu a csontjaiban érezte a dobpergést, minden egyes ütés átjárta a testét.

A körülötte lévők kiabálni kezdtek. Rijes Velk az emelvény felé rohant, Terlu eközben igyekezett egyre mélyebbre süppedni a székében, karjával pedig átölelte magát. Csak akkor tűnt fel neki, hogy úgy visít, mint egy haldokló nyúl, amikor a bíró felcsattant, és csendet követelt.

Ezután minden nagyon gyorsan történt.

Terlut a két bírósági rendfenntartó kitessékelte a tárgyalóteremből. Csetlett-botlott, mintha elfelejtette volna, hogyan is tegye egyik lábát a másik elé. Örvénylő gondolatai mintha lehúzták volna a víz alá, onnan hallotta a kiáltások elhaló zaját.

Egy szobor.

Ő maga lesz az, akit szoborrá változtatnak.

Fájni fog?

Azért életben maradok?

Vajon visszaváltoztatnak valaha? A bíró arról nem nyilatkozott, meddig tart a büntetés. Örök időkig? Nem, az nem lehet. Ugye nem? Az túlságosan kegyetlen lenne. De ha nem örökre szól, akkor a bíró csak kitűzte volna a határidejét. Terlu soha életében nem hallott még ilyen büntetésről, igaz, olyat se hallott még, hogy egy könyvtáros megszegte volna a nem varázslókra kiszabott varázshasználati tilalmat. Bár amennyi varázskönyvet tároltak a Nagy Könyvtárban, nehezen tudta elképzelni, hogy ne lett volna már más könyvtáros is, aki kísértésbe esett, de valószínűleg ő az első, akit rajtakaptak.

Bárcsak óvatosabb lett volna! És kicsit okosabb.

Az viszont eszébe sem jutott, hogy bár ne tette volna meg. Ha nem mondta volna el a varázsigét, Caz sosem kelt volna életre, márpedig a póknövény igazán örült annak, hogy él. Terlu egy percig sem kívánta, bárcsak visszacsinálhatná a dolgokat. Remélte, hogy Rijes Velk megtartja, amit ígért, és biztonságos, boldog életet biztosít az ő kis póknövény barátjának.

A rendfenntartók egy fekete kőből épült, nyolcszög alakú terembe vitték. A helyiségnek nem voltak ablakai, és fényforrás sem akadt benne, leszámítva egyetlen gyertyatartót a szoba közepén, amelyen egy tucat fehér gyertya égett, faggyú és megpörkölődött gyógynövények szagát árasztva. A gyertyatartó mellett egy beesett arcú, szakállas férfi várakozott, sápadt kezében egy tállal.

Terlu azonnal tudta, kivel áll szemben: egy varázslóval, akinél ott vannak egy bűbáj hozzávalói. És éppilyen gyorsan jött rá arra is, mit jelent mindez: az ítéletet haladéktalanul végrehajtják. Szó sincs arról, hogy kegyelmet kapna az utolsó pillanatban. A büntetését már jóval azelőtt eldöntötték, hogy a bíró ítéletet hirdetett.

A varázslóra meredt.

Túlságosan üresnek érezte magát ahhoz, hogy felsikítson vagy sírva fakadjon. Bárcsak lenne még pár perce, hogy megköszönje Rijes Velknek, hogy megpróbálta megmenteni őt! Terlu igazán nagy hálával tartozott neki a kedvességéért.

– Öltözzön át! – szólalt meg a varázsló.

A lánynak ekkor tűnt fel, hogy egy szék hátán egy könyvtárosi egyenruha lóg összehajtogatva. Csupán egy pillanatig habozott, mielőtt levette volna a szürke tunikát, hogy belebújjon a jól ismert kék egyenruhába, amelyet a negyedik számú könyvtárosok viselnek. Legalább nem bűnözőnek öltözve kellett szembenéznie az elkerülhetetlennel. Eltűnődött, hogy talán ez is Rijes Velk figyelmességének köszönhető-e, vagy egyszerűen csak azt akarták, hogy az elrettentő példa, amellyé válik, könyvtárosi egyenruhát viseljen? A varázsló közönyösen figyelte Terlut. A lány fejében felmerült, vajon mit tenne, ha megpróbálna elmenekülni. Persze tudta, hogy nem jutna messzire – kétség sem merült fel benne, hogy az ajtó túloldalán őrök vannak –, és annak sem örült volna, ha a varázsló száját éppen akkor hagyja el a varázsige, amikor ő szökni próbál. Ha már szoborrá kell változnia, legalább ne a jeges rémület kövüljön meg az arcán. Bátor szeretett volna lenni, vagy legalábbis meg akarta próbálni, hogy az legyen.

– Életben maradok? – kérdezte a varázslót.

A férfi habozott a válasza előtt.

– Igen. – Majd belefogott a varázslatba.

Terlu érezte, ahogy lelassul a testében a vére, ahogy a lélegzete elakad a torkában, ahogy a szemgolyói megdermednek, ahogy a húsa olyanná válik, akár a fényesre csiszolt fa. Talán nem ez volt a megfelelő kérdés, futott át az agyán. De nem jutott jobb az eszébe.

Ha életben maradok, még van remény.

Sötétség.

Néma csend.

Hogy melyik a rosszabb – a sötétség vagy a csend –, azt nehezen tudta volna megmondani, de azt határozottan érezte, hogy a kettő egyszerre fojtja meg. Nem tudta kinyitni a szemét. Nem, becsukni nem tudta.

Hol vagyok?

Figyelt. Fülelt. Semmit sem hallott. Sem lélegzetet. Sem szívdobbanást.

Valami megnyikordult, majd feltűnt egy vékony fénycsík, ezután alakokra és árnyékokra lett figyelmes: polcokra, ládákra, könyves kiskocsikra. Fojtott hangok hallatszottak mögüle, valakik azon vitatkoztak, hová tegyék a székeket.

Terlu egy kamrában találta magát.

Kiabálni szeretett volna, felhívni magára a hangok láthatatlan forrásainak figyelmét, megkérni őket – nem, inkább könyörögni nekik –, hogy beszéljenek hozzá. Azt szerette volna, ha azok, akik a helyiségben vannak, olyan helyre mennek, ahol láthatja őket. Egyszerűen egy emberi arcot szeretett volna látni, bele akart nézni valakinek a szemébe, hogy megpillantson egy mosolyt. El akarta mondani nekik, hogy ébren van, hogy él, és tisztában van azzal, ami körülötte történik.

Itt vagyok!

Az ajtó becsukódott.

Terlu olykor álmodott. Pontosabban szinte álmodott, hiszen valójában nem is aludt. A szobrok nem tudnak aludni. A kedvenc álmában a napfényben állt, és zenét hallgatott. Ó, igen, zenét! A száját péksütemény íze töltötte be. Vagy egy csóké. Emberek vették körül, zajongásuk és nevetésük volt a legszebb zene a füleinek. A levegőben rózsaillat szállt.

Az álom azonban sosem tartott sokáig, és a nyomában nem maradt semmi. Semmi, de semmi.

Már nem félt.

Nem volt dühös.

Vagy szomorú.

De vágyakozott… Napfényre. Levegőre. Egy kedves hangra. Így lebegett át egyik napból a másikba az álmok és az emlékek szárnyán, miközben kicsúszott a kezéből az idő, és lassacskán elillant előle saját maga is.

A szobor csak állt a csendben és a sötétben, rendíthetetlenül.

Amikor végre eljöttek érte, hogy elhelyezzék az Alyssiumi Nagy Könyvtár Északi Olvasótermében felállított talapzaton, legszívesebben megköszönte volna az áthelyezését.

Mostantól legalább nem lesz egyedül.

MÁSODIK FEJEZET

A HÓPELYHEK LÁGYAN HULLOTTAK LE RÁ, amit a szobor igazán kellemesnek, bár meglehetősen váratlannak vélt. A hó már belepte az orrát és a pislogni képtelen szemét is, ő pedig azon töprengett, vajon miért nem a megszokott helyén, egy talapzaton áll az Északi Olvasóterem egyik sarkába dugva.

Nyilván elkerülte a figyelmemet valami fontos, gondolta.

A korábbi helyén a padlótól a boltíves mennyezetig érő könyvespolcokkal nézett farkasszemet, rajtuk felbecsülhetetlen értékű (és mérhetetlenül poros) könyvekkel és irattekercsekkel. Most azonban egy hóval borított, tobozokkal teli fenyőligetet látott maga előtt.

Tudta, hogy mióta szoborrá változtatták, szinte öntudatlanul sodródott az időben, ezúttal azonban a szokásosnál is hosszabb ideig és mélyebben aludhatott, ha nem tűnt fel neki, amikor elmozdították a Nagy Könyvtárból, és idehozták a… Hova is? Mióta lehetek itt? – tűnődött. Mennyi időt aludtam át? És hol vagyok? Két fenyőfa között mintha a napfényt látta volna tükröződni, de nem tudta azonosí…

Hirtelen mintha kirázta volna a hideg; borzongás futott végig fából lévő végtagjain.

Tekintettel arra, hogy nem volt több egy élettelen tárgynál, nem lett volna szabad ilyesmit éreznie, de akkor mégis… A borzongás remegéssé erősödött, majd Terlu reccsenő hangra lett figyelmes, mintha egy fa hajlott volna meg. Jaj, ne, ez belőlem jött?

Majd újra, egyre erősebben hallatszott: reccs, reccs, reccs. Mintha buborékok indultak volna el a lábujjaitól a térde irányába, majd felkúsztak a combján, egyenesen a törzsébe, ahol egyre gyorsabban és gyorsabban kergetőztek.

Annyi, de annyi ideig nem érzett semmit… Most pedig hirtelen mennyi mindent érzett egyszerre!

Forróságot. Fagyot. Fájdalmat. Egy pillanatra mintha apró darabokra tépték volna szét, a következő percben pedig már felhők szárnyán szállt, forgott vele az ezerszínű világ. Felrobbanni készülő csillagnak érezte magát, amelyet szétfeszített a leírhatatlan fájdalom és a sugárzó öröm.

Aztán egyszer csak Terlu Perna – korábban a Félhold-szigetek ékkövének számító Alyssiumi Nagy Könyvtár keleti szárnyának második emeletén dolgozó negyedik számú könyvtáros, a közelmúltban pedig leginkább egy az Északi Olvasóteremben található talapzatra állított faszobor, akit a jogosulatlan mágiahasználatra vonatkozó császári törvény megsértése miatt ítéltek el – összeesett. A havas erdei talajra zuhant.

Újra hús-vér ember volt.

Terlu nedvességet érzett: az olvadó hó átitatta vékony könyvtárosi egyenruháját. Míg bal combját és csípőjét a lecsorgó víz csiklandozta, fedetlen karja libabőrös lett a széltől. A lány mélyen beszívta a hideg levegőt, amely égette a torkát, ám amikor kifújta, már kacagott.

Hiszen képes volt érezni! Képes volt lélegezni, képes volt mozogni, képes volt beszélni. Teli tüdőből énekelni kezdett: „la-la-la”! A hangja el-elcsuklott, mert a torka kiszáradt az eddigi tétlenségtől. A közeli fenyőfa tetejéről egy madárka röppent fel riadtan.

– Bocsáss meg! – kiáltott Terlu a madár után, amelynek vörös szárnyai reptében felragyogtak a fehér égbolton.

A lány olyan mélyen szívta be a levegőt, amennyire csak tudta. Magába itta a fenyők illatát és a csípős téli hideget, amely olyan éles és olyan tiszta volt, hogy szinte fájt, amíg leért a tüdejéig. Ami azt illeti, most, hogy kicsit jobban megfigyelte magát, megállapította, hogy minden porcikája fáj: minden egyes ízülete és izma úgy sajgott, hogy szinte remegett. A szájáról azonban mégsem olvadt le a mosoly. Újra élt!

Egy pillanatra elöntötték az érzések. Olyan, de olyan közel járt már ahhoz, hogy végleg feladja a reményt! Elvégre semmilyen észszerű oka nem akadt a reménykedésre, leszámítva azt az egyszerű tényt, hogy noha szoborrá változott, belül életben maradt.

Terlu eltolta magát a talajtól, megpróbált felállni.

Azon nyomban el is esett.

– Au!

A ruhája még vizesebb lett a hótól. Mindkét kezét bevetette, hogy feltolja magát, sikerült is guggolásba küzdenie magát.

– Nyugalom, Terlu – biztatta magát –, meg tudod csinálni.

A hangja erősebbnek tűnt, csak kicsit remegett. Lassú mozdulatokkal felállt. A térde alig bírta megtartani, így a legközelebbi fa ágaiba kapaszkodott. A kéreg és a tűlevelek mélyen belevájtak a tenyerébe, de legalább nem esett el.

Terlu vacogni kezdett; a hideg bekúszott a bőre alá. Hát nem lenne szörnyű, ha közvetlenül azután, hogy visszanyerte az emberi alakját, máris halálra fagyna? Naná, hogy az lenne. Bárki változtatott is vissza, nem akarhatja, hogy megfagyjak.

Bárki változtatott is vissza…

Hát persze! Ez az! Itt kell lennie a közelben egy varázslónak, aki elmondta a visszaalakító bűbájt. Vélhetően arról viszont még nincs tudomása, hogy a varázslata máris hatott. Amint ráeszmél arra, hogy sikerrel járt, bizonyára visszajön hozzá takarókkal, meleg ruhákkal és forró csokival felszerelkezve, és kiváló magyarázattal szolgál majd arra, hol is van a lány valójában, és miért van itt. Ő pedig kifejezheti neki lelke mélyéről jövő háláját.

– Hahó! – kiáltotta Terlu. – Én… – Mi lenne a megfelelő kifejezés? Felébredt? Vagy feléledt? Újra húsból van? Nem, azt azért mégsem akarta világgá kürtölni, hogy „jó húsban van”. – Itt vagyok! Erre! Hahó?

Várt egy kicsit, hátha felel neki valaki, de nem érkezett válasz. A hó puhán és halkan hullott, akár a suttogás, és a szellő simogatta faágak is susogva értek össze. Terlu úgy érezte, mintha rajta kívül egy lélek sem lenne az erdőben, de hát az lehetetlen, elvégre valaki ismét életet lehelt belé, vagyis valakinek ott kellett lennie a közelben.

– Sikerült! – kiáltotta. – Megmentettél! Éljen! Kérlek, bújj elő, hogy megköszönhessem neked! Tényleg, rettentő hálás vagyok. És rettentően fázom.

Továbbra sem kapott választ.

Két karját maga köré fonta, de ez nem sokat segített a hideg ellen. Bizonytalanul lépett egyet. A lába úgy remegett, mint egy ma született őzgidáé, de azért sikerült megtartania magát. Előrelépett még egyet, majd még egyet. A fenyőfák közt átszűrődő fény felé igyekezett, amelyet korábban vett észre. Mivel minden létező irányban csak hó és fenyők vették körül, úgy döntött, a fény forrását veszi célba.

Mégis miért varázsolná őt vissza valaki, ha aztán nem marad ott a varázslat helyszínén, hogy lássa, működött-e a bűbáj? Meglehetősen felelőtlenül alkalmazott mágiát, az már biztos. Legalább egy cetlit hagyhatott volna neki a varázsló, amelyen megírja, hogy: „El kellett szaladnom harapni valamit. Rögtön jövök!” Vagy rajzolhatott volna egy jelet, hogy Terlu tudja, merre induljon. Egy nyíl is megtette volna. Igazán nem lett volna bonyolult kövekből és néhány lehullott fenyőtobozból kirakni egy nyilat: Meleg és élelem erre!

Hacsak nem olyasvalaki változtatta vissza, aki azt már nem szerette volna, ha a lány menedéket is talál.

Mi van, ha ez az egész a büntetésének valamiféle fura része, amelyről ő nem tudott? Az ítélet hallatán teljesen lefagyott – igaz, nem azért, mert meglepte, hogy bűnösnek találták. Elvégre teljes mértékben bűnös volt. A büntetés mértéke sokkolta. Nem számított ilyen súlyos megtorlásra. Senki sem számított rá. Terlu felidézte magában az ítélet enyhítése mellett érvelő Rijes Velk alakját… De hát példát akartak vele statuálni, és kész. Elfásították. Vagy inkább megszilárdították? Esetleg szoborrá avatták? Terlu nem igazán talált megfelelő kifejezést arra, amit vele tettek, és ez meglehetősen zavarta. Elvégre ha szándékodban áll tenni valamit valakivel, akkor legyen már egy ige, amely leírja a tervezett cselekvést. Ha viszont nincs ilyen, érdemes megfontolni, hogy valóban végre kell-e hajtani.

Egyre erősebben havazott. A hópelyhek olyan sűrűn kavarogtak Terlu előtt, hogy a karjával el kellett takarnia a szemét, nehogy belemenjenek. A fák között bokáig ért a hó, ezért magas térdemeléssel tudott csak előrejutni. A fenyők olyan sűrűn nőttek, hogy összeértek az ágaik, amelyek ráadásul jól meg is bökték a lányt, amikor hozzájuk ért.

Amikor lehajolt egy vastagabb faág miatt, Terlu véletlenül meglökte az ágat, amelyről egy marék hó hullott a nyakába. A lány felsikkantott, majd igyekezett volna továbbhaladni. Ilyen kevéssel az újjáéledése után azonban még nem állt készen efféle hirtelen bekövetkező eseményekre – így szinte rögtön térdre esett. A rázkódástól elfogyott a levegő a tüdejéből, a térdébe pedig éles fájdalom hasított.

Elfutották a szemét a könnyek.

– Hahó! Valaki! Kérem! Valaki segítsen!

A hó ügyet sem vetett rá, csak változatlanul, megállás nélkül hullott.

A lány összeszorított fogakkal feltápászkodott, és tovább-botorkált. Félretolt maga elől egy ágat – ezúttal óvatosabban, nehogy megint havat zúdítson a nyakába –, és kilépett egy tisztásra.

Egy ablakot látott maga előtt. Pontosabban nem egyet, hanem rengeteget. Egy falat, amely fekete, ágakat mintázó kovácsoltvas kerettel körbevett ablaktáblákból állt. Az építmény meglehetősen masszívnak tűnt. Legalább három emelet magas volt, és olyan széles, hogy Terlu nem látta, hol vannak a sarkai. Jól hátra kellett hajtania a nyakát, hogy lássa, mi van a tetején: egy üvegkupola, amelyet belepett a hó.

Odabotorkált az üvegfalhoz, nekitámaszkodott a kezével, és belesett. Tapintásra az üveg hűvösnek érződött, de nem jegesnek, Terlunak emellett az is feltűnt, hogy az ablakokon nem látszott nyoma dérnek vagy zúzmarának. Helyette inkább homályosnak tűntek, mintha a benti meleg levegő bepárásította volna őket. Odabent meleg van, döbbent rá. Csodálatosan meleg! A pára lepte üvegen át csak néhány árnyékot tudott kivenni. És zöld foltokat… Lehetséges volna? Odabent minden zöldellett.

De hisz ez egy üvegház! Egy hatalmas üvegház az erdő közepén! Bár az épületben sötétség uralkodott, kellett, hogy legyen tulajdonosa. Talán ha megtalálja őt, egyszersmind rábukkan a megmentőjére is!

Nem mintha kifogástalanul végezte volna a megmentését, hiszen mégiscsak otthagyta őt hóban-fagyban, egyedül. Bár ha beengedi az üvegházba, akkor talán hajlandó lesz megbocsátani neki. Azonnal megbocsátok neki. Elvégre neki köszönhetően vált ismét hús-vér emberré. Megkocogtatta az üveget.

– Hahó! – kiáltotta ismét. – Itt vagyok, kint! Engedjen be, kérem!

Elindult a fal mentén, közben végig kopogott az üvegen. Kell, hogy legyen rajta egy ajtó! Esetleg az egyik ablaka nyitva van? Szerintem be tudnám törni az üveget. Ám így nemcsak ő jutna be, hanem a hideg is, ahhoz meg az üvegház tulajdonosának is lenne egy-két szava.

Mondjuk, ha nem hagyták volna kint egyedül, a hidegben, nem kellene ahhoz folyamodnia, hogy betörje valamelyik üvegtáblát.

Nem, betörni azért inkább nem fog. Nem keltene túl jó első benyomást. Emellett Terlu azt sem vette biztosra, hogy képes lenne-e erre, az üveg ugyanis meglehetősen vastagnak tűnt, az ő keze pedig annyira remegett a hidegtől, hogy abban is kételkedett, egyáltalán van-e benne erő.

Csak a legvégső esetben folyamodom ehhez.

Úgy tűnt, mintha az üvegfal sosem érne véget, és ahogy haladt előre, Terlu lábát egyre vastagabb hótakaró lepte be. A lábujjai egészen az ujjak hegyéig zsibbadni kezdtek. Azon tűnődött, ez vajon már a fagyási sérülés jele-e. Soha életében nem fázott még ennyire. Eano napsütötte szigetén, ahol felnőtt, nem a fagy okozta károktól kellett tartani, hanem a tűző naptól. Akárhányszor felkereste az unokatestvérei házát, mezítláb gázolt a part menti homokban; érezte, ahogy a homokszemek a lábujjait csiklandozzák. Mielőtt a szülei vacsorázni hívták volna, még lubickolt kicsit a naptól langyos vízben. A nyár derekán olyan erősen sütött a nap, hogy a kagylókat meg sem kellett főzni, elég volt kitenni őket a sziklákra. A nagy melegben pedig gyümölcslevet kellett szürcsölni a kiszáradás ellen, máskülönben az ember kivívta annak a rengeteg nagypapának a haragját, akik minden utcasarkon guávaszörpöt és bogyós gyümölcsökkel ízesített vizet osztogattak. Ahogy mindezt felidézte, Terlu szinte érezte a bogyósok zamatát a szájában. Ez az édes íz a nyári napfordulóhoz tartozott, ahhoz az időszakhoz, amikor az egész szigetet virágok lepték el, és mindenhol csokoládé, fahéj és citrus illata szállt, mivel a pékek (és önjelölt pékek) azon versenyeztek, melyikük készíti a legfinomabb süteményeket a nyárünnepre…

Végre odaért az üvegház sarkához. Be is fordult – mire még több üveg tárult a szeme elé.

Be kell törnöm. Ha még sokáig idekint maradok, fa- helyett jégszoborrá változom. Hogy ez ironikus vagy inkább szánalmas lett volna, azt maga sem tudta eldönteni. Mindenesetre a gondolatra – kissé hisztérikusan – felkacagott.

A talajt kezdte pásztázni, hátha talál egy követ vagy egy erősebb ágat. Bár mindent vastag hóréteg borított, megpillantott egy közepes méretű ágat, amely az egyik fenyőfáról zuhanhatott le. Felemelte, mire csupa fenyőgyanta lett a tenyere. Visszacipelte az ablakokból álló falhoz, majd az üveget tanulmányozta. Középen kellene ütést mérnie rá, ott lehet a leggyengébb az anyag.

– Bocsáss meg – mondta ismeretlen vendéglátójának. – Nagyon-nagyon sajnálom. Feltakarítok magam után, ígérem.

Azzal az üveg felé lendítette a faágat.

Az ág akkora erővel csapódott be, hogy Terlu mindkét karja beleremegett – az üveg azonban ép maradt. Egy pillanatra letette a faágat, hogy levegőhöz jusson. Olyan gyengének érezte magát, mintha hónapok óta nem használta volna az izmait, bár tényleg ez volt az igazság. Ismét felemelte az ágat, és újabb próbát tett.

Se egy horpadás, se egy karcolás.

Újra meg újra nekivágta az ágat az üvegnek. Az ötödik próbálkozás után úgy kifulladt, hogy szünetet kellett tartania. Vagy ő maga nem elég erős, vagy az üveg nem igazi üveg. De az is lehet, hogy törhetetlenné tevő bűbáj védi. Terlu tudta, hogy a palota ablakait is ilyen varázslat óvja. Amikor a császár meglátogatta a város szegényebb részein található, alsó csatornákat, azt tanácsolták neki, hogy olyan üveghintón utazzon, amelyet a törhetetlenné tevő bűbáj véd. Elképzelhető, hogy az üvegházat is ez a varázslat vonta be. Ebben az esetben pedig… Ez így sosem fog sikerülni.

Terlu ledobta a faágat, és összeroskadva az üvegfalnak dőlt. Találnia kell egy ajtót. Ez látszott az egyetlen esélyének. Ehhez viszont meg kellene mozdulnia. Talán egy kis pihenő azért belefér…

Nem. Kelj fel, mozgás!

Mintha már kevésbé fázott volna. Meglehet, hogy azért, mert már mindene elzsibbadt. Erőt vett magán, hogy továbbmenjen az üveg mentén. Hogy kicsit biztosabban tudjon mozogni, egyik kezét végig az üvegen tartotta – és ennek köszönhette, hogy végül felfedezte az ajtót.

Nagyjából az üvegfal közepén lehetett. Terlunak először az ujjai súrolták a reteszt, csak ezután emelte a szemét az ajtóra. Megállt, és maga elé bámult.

Végre az agya is felzárkózott a szeméhez és az ujjaihoz.

Egy ajtó!

Egy igazi ajtó!

– Kérlek, ne legyél zárva – fohászkodott Terlu, miközben elfordította a kilincset.

Az ajtó könnyedén kinyílt, a lány pedig bebotorkált rajta. Az üvegházba belépve megcsapta a hirtelen felé áramló meleg levegő, és ő csupán annyit látott, hogy mindenhol zöld veszi körül. Becsukta maga mögött az ajtót, és nekidőlt. A túl gyorsan jött melegtől a kéz- és lábujjai először bizseregni, majd égni kezdtek. Miközben odakint süvített a fagyos, téli szél, Terlu lerogyott a meleget árasztó, kavicsos talajra, és fújkálni meg dörzsölni kezdte az ujjait, amíg alább nem hagyott bennük a fájdalom. Amíg az ujjbegyeit babusgatta, az elé táruló látványt bámulta. Minden nyári zöldben pompázott.

– Hűha! – szaladt ki a száján.

Az üvegházat a friss föld és ezernyi virág illata töltötte be. A tökéletes nyári éjszaka illata, amikor együtt zúg a kabócák tenorja a kecskebékák basszusával, és a hold az őszi aratás ígéretét hordozza. Leszámítva, hogy odakint nyoma sem látszott a holdnak, és az egyetlen hang, amit hallani lehetett, az üvegtetőnek csapódó, örvénylő hópelyhek susogása volt. Szóval ez a nyári éjszakás hasonlat talán kevésbé állta meg a helyét. Ettől függetlenül az illat mennyeinek érződött.

Terlu arrébb húzódott a talajon. Lesöpörte magáról az apró kavicsokat, amelyek hozzátapadtak a vizes ruhája szegélyéhez és a nedves bőréhez, majd ismét vizsgálgatni kezdte a kezét. Levendulaszínű bőre a hidegtől rózsaszínes árnyalatúvá vált, viszont nem látott rajta fehér foltokat. Már alig fájt. A lány próbaképpen a lábujjait is megmozgatta – azok is sokkal jobban érezték magukat. Nem fagytam meg! Hurrá!

– Hahó! Van itt valaki? – kiáltotta.

A hangját elnyelte az üvegház mindent ellepő zöldje.

Beljebb sétált a növények között kanyargó, kavicsos kis úton. Soha életében nem látott még az ittenihez hasonlóan buja növényzetet: az oszlopokon indák kúsztak fel egészen az üvegház tetejéig, az ösvényt végig tömött bokrok szegélyezték, amelyeknek akkora leveleik voltak, mint egy elefánt füle, és nyurga törzsű fák terpeszkedtek fölöttük páfrányszerű lombkoronájukkal. A bokrok között Terlu virágokat pillantott meg: a fénylő, piros szirmok közül ragyogó, sárga porzók kandikáltak ki, máshol fürtökben lógtak a hófehér virágszirmok, és citrom- és narancssárga csíkos liliomok illatoztak. A növényzet úgy burjánzott, hogy Terlu csakhamar szem elől tévesztette az építmény üvegfalait. A külvilágból csupán akkor látott valamit, ha felnézett a föléje magasodó üvegkupolára, amely leginkább fehérnek látszott – hogy a hó vagy az égbolt miatt, azt nem tudta volna megmondani.

Csak a cipője alá került kavicsok ropogását és a lábujjai között olvadó hó cuppogását hallotta. Továbbra is megborzongott, amikor a még mindig nedves ruhája a bőréhez ért, de azért odabent határozottan melegebbnek érződött az idő. Úgy vélte, a ruhái itt majd elég gyorsan megszáradnak.

Ahogy egyre beljebb és beljebb hatolt, a hőség is egyre nagyobb lett. Hamarosan azt is megtudta, miért: az üvegház szívében egy fehér, csigaházra emlékeztető porcelánkályha állt, amely úgy ontotta magából a meleget, hogy remegett körülötte a levegő. A kályhát egy kék csempével kirakott pad vette körül. Terlu lesöpört róla néhány kósza levelet, leült, majd egy örömteli sóhaj kíséretében odabújt a kályhához.

Nem látott rajta tűzifának szolgáló nyílást, és füstszagot sem érzett. Egy mágikus kályha. Meglehetősen szokatlan, de nem lehetetlen. Mármint, nyilván nem lehetetlen, elvégre szemmel láthatóan létezik.

Ó, te jó ég, hiszen ha összehúzza magát, akár itt is alhatna! Persze a padon elférne néhány párna, és meg is kellene tisztítani. Tekintettel az ujjnyi vastag porra és a rengeteg száraz levélre, amely a padot és a könyékét belepte, Terlu erősen kételkedett abban, hogy a közelmúltban bárki is üldögélt volna itt. Ahogy tekintetét végigjáratta a hatalmas termet betöltő növényeken, igazából abban sem volt biztos, hogy az elmúlt években egyáltalán járt-e valaki az üvegházban.

Kissé nyugtalanná vált.

Az nem lehet, hogy egyedül van ebben az óriási épületben, ugye?

Bár nem igazán értett a kertészkedéshez, azt azért még ő is meg tudta állapítani, hogy ezeket a növényeket hagyták elvadulni. Ágaik és indáik összevissza tekeregtek egymáson, kitöltve minden rendelkezésükre álló helyet. Mi van, ha nincs itt senki? Mi van, ha teljesen egyedül vagyok?

A torkában érezte a lassan feltörő pánikot. A szíve egyre hevesebben kalapált. Nagyokat nyelt. Olyan sokáig nem tudott beszélni, nem szólhatott senkihez, nem érinthetett meg másokat, és őt sem érinthették meg… Képtelen vagyok egyedül lenni itt. Az üvegház talán elhagyatott, de kell lennie a közelben valakinek, aki elmondta a varázsi…

– Mirr-aúúú?

Egy szárnyas macska tűnt fel, aki körbesétálta a kályhát a kék csempés padon. A szürke bundájú kandúr szeme borostyánszínben ragyogott, szárnyai pedig, amelyek keresztbe vetve pihentek a hátán, smaragdzöldben pompáztak. Amikor Terlu közelébe ért, megállt, és a lányra nézett.

– Hát szia – szólította meg Terlu. – Hogy te milyen szép vagy!

A szárnyas macska minden bizonnyal egyetértett ezzel, hiszen odasomfordált a lányhoz, majd bemászott az ölébe. Mielőtt helyet foglalt volna, mancsaival kicsit megnyomkodta Terlu combjait a ruhán keresztül, majd tett egy kört. Ahogy a vállát vonogatva igyekezett megtalálni a számára legkényelmesebb pozíciót, smaragdzöld tollai fel-felborzolódtak.

– Ööö, oké, isten hozott – motyogta Terlu, akit elbűvölt a váratlanul barátságos kandúr. Gyengéden vakargatni kezdte a macska füle tövét, és miközben simogatta, szép lassan alábbhagyott a torkában remegő félelem, a szívverése is lassabb ütemre váltott, és végre tudott levegőt venni anélkül, hogy úgy érezte volna, mindjárt darabjaira hullik szét. Az állat bundája puha volt, akár a bársony. Amikor oldalra billentette a fejét, hogy a pofijához és a nyakához is szabad utat biztosítson, Terlu elmosolyodott. – Úgy örülök, hogy találkoztunk. Már kezdtem azt hinni, hogy teljesen egyedül vagyok itt.

Dorombolást kapott válaszul.

HARMADIK FEJEZET

– VAN NEVED IS? – érdeklődött a szárnyas macskától Terlu.

A kandúr persze nem felelt. A lányt ez nem lepte meg, elvégre sosem hallott még olyan szárnyas macskáról, aki tud beszélni. Egy úti beszámolóban olvasott egyszer egy távoli szigetről, ahol a szóbeszéd szerint beszélő gyíkok éltek. A felfedező azt állította, hogy a gyíkok megjósolják a jövőt, bár hozzá kell tenni, hogy egy teljes fejezetet szentelt egy hallucinogén gombafaj dicsőítésének is, így több állítása is gyanúra adott okot.

– Van itt valaki, aki etet téged? – fordult ismét a macskához Terlu. – Nem tűnsz vadállatnak.

A kandúr kifacsarodott pózt vett fel, hogy a lány a szárnya alatt is megsimogathassa. Terlu tapasztalatai szerint a kóbor állatok sosem ilyen barátságosak… Kivéve persze, ha emberek között nőttek fel, és azután hagyták magukra őket. Amennyiben erről van szó, az megmagyarázná, miért vágyik ez a macska ilyen kétségbeesetten a szeretgetésre.

– Tudom, mit érzel – mondta Terlu. – Én is így vagyok vele.

Az egész emiatt történt. A magány volt legfőbb oka annak, hogy elmondta azt a bűbájt, amely aztán romba döntötte az életét. Ennyire egyszerű. És ennyire szánalmas, gondolta. Azt hitte, hogy könyvtárosként az lesz majd a feladata, hogy segíti a kutatók munkáját, akik feltárják a tudás elől eddig elzárt legkisebb vakfoltokat is; ismereteket ad át a kíváncsi olvasóknak; és megosztja a hasonló beállítottságú kollégáival, hogy melyek a kedvenc olvasmányai. Kifejezetten olyan pozíciót pályázott meg – és ilyennel kapcsolatban is beszélgettek el vele –, amelyben az olvasókkal való kapcsolat különösen fontos szerepet játszott. Mire azonban befejezte a könyvtárosi képzést, a mágiahasználatra vonatkozó császári törvények még szigorúbbak lettek, és korlátozták a Nagy Könyvtárban található kötetek nagy többségének hozzáférhetőségét. Kizárólag a legmagasabb társadalmi szinteken mozgó varázslók számára tették elérhetővé a varázskönyveket és a hozzájuk kapcsolódó egyéb anyagokat, Terlu pedig még nem dolgozott elég ideje a könyvtárban ahhoz, hogy ezen kivételes tudósok mellé rendeljék. A második emeletért felelős, túlterhelt könyvtáros bocsánatkérései közepette Terlut áthelyezték a raktárba, ahol örülhetett, ha hetente legalább egy élő emberrel találkozott, és akkor is csak futólag. A könyvtár természetéből fakadt, hogy nem vonzotta a társaságot kedvelő embereket.

Terlu sok dologban remekelt: az összes tanórán kitűnően teljesített, összeszedett és hatékony kutatónak bizonyult – minden tanára örömmel támogatta a könyvtárosi pozíció megpályázásában, amikor ajánlólevelet kért tőlük. Kilenc élő nyelven beszélt, és hat holt nyelven tudott olvasni, beleértve a rendkívül összetett és árnyalt első nyelvet is, továbbá folyékonyan beszélt számos olyan nyelvjárást, amelyet kizárólag a távoli vizek tengerjáró törzsei használtak. Emellett isteni áfonyás pitét tudott sütni (egy szakácskönyvnek köszönhetően, amelyet a könyvtárban talált), játszott a nyolchúros gitáron (legalábbis néhány alapszintű akkordot le tudott fogni rajta), és elfogadható minőségű rajzot tudott készíteni arról, amit éppen látott.

Az egyedüllétben azonban nem remekelt.

Ő szerette, ha beszélgethetett és meghallgathatta mások gondolatait, anélkül hogy a saját mondandóját hangoztatná. Olyan embernek számított, aki úgy ment be egy boltba, hogy mire távozott onnan egy doboz vajjal és fél tucat tojással, már mindenkinek ismerte a személyes történetét a vásárlóktól kezdve az eladókon át a boltos unokatestvéreiig, akiket már kétszer kirúgtak. Ezzel a képességével azonban semmire sem ment az üres és csendes raktárban, és ami azt illeti, ebben az elhagyatott üvegházban sem.

De itt nem is vagyok egyedül. Itt van a macska.

– Mi lenne, ha körülnéznék, hátha találunk valakit? – kérdezte Terlu a kandúrtól. – Meg valami harapnivalót.

Most, hogy már jó melegben lehetett, és nagyjából a ruhája is megszáradt, feltűnt neki, hogy éhes. Sőt, az „éhes” enyhe kifejezés arra, amit érzett. A gyomra ugyanis úgy vonaglott kínjában, mintha legszívesebben az összes többi szervét megütötte volna.

Terlu felnyalábolta a macskát, és felállt.

Erre a kandúr azonnal kikászálódott a lány kezéből, majd felborzolt szárnyakkal felmászott a vállára. Terlu egész testében megfeszült, és összegörnyedt, mivel nem tudta, mit csinál a hátán a macska, és hogyan tud ott egyensúlyozni. A kandúr lazán Terlu nyaka köré tekeredett, az elülső mancsai a bal, a hátsók pedig a jobb vállát fogták át. A lány, nyakában az új, szőrös sáljával, nevetve felegyenesedett.

– A macskáknak nem inkább távolságtartóknak kellene lenniük?

Boldogsággal töltötte el, hogy ez a kandúr nem bizonyult annak.

A macska nagyot ásított, egyenesen Terlu fülébe.

– Van valami ötleted, merre induljunk?

A csigaházszerű kályhától és a barátságos kis kék padtól több kanyargós ösvény is indult, amelyek egy ponton mind belevesztek a zöld dzsungelbe. Az egyik ahhoz az ajtóhoz vitt, amelyen Terlu belépett az üvegházba, de ezt leszámítva az összes többi elvezethetett valahová, ahol a lány segítséget és (remélhetőleg) némi magyarázatot is kaphatott. Talán az üvegházhoz tartozik egy hatalmas ház. Vagy egy falu. Terlu nem tudhatta biztosan, amíg utána nem járt, márpedig ahhoz semmi kedve nem volt, hogy csak itt üldögéljen, és arra várjon, hátha valaki a keresésére indul. Azok után pláne nem, amiket odakint, a havas erdő csontig hatoló hidegében kellett átélnie.

– Mit szólnál hozzá, ha balra mennénk?

A kandúr a farkával meglegyintette Terlu arcát, mintha így válaszolt volna neki. A lány mindenesetre úgy döntött, hogy ez igent jelent.

Elindult hát az óriási levelek övezte, kavicsos ösvényen, amelynek mindkét oldalán narancssárga és kék színű virágok nőttek. A szirmaik madártollakhoz hasonlítottak. Más növények a köztük kanyargó út fölé hajoltak. Néhány kanyar után azonban az ösvény véget ért, belefutott egy körbe, amelynek a közepén egy üres kalitka látszott tárva-nyitva álló ajtóval. Ékkövekkel kirakott virágok ékesítették, és elég nagynak tűnt ahhoz, hogy akár egy páva is elférjen benne.

– Csak nem egy korábbi ebéded lakott itt? – fordult a macskához Terlu.

Ekkor hirtelen suhogó hangot hallott maga felett. Felnézett, és megpillantotta a tetőgerendák között üldögélő madarat, amelynek a tollazatából virágok nőttek. A faroktollai közül rózsaszálak omlottak alá, a feje búbjából egy lila orgonaág sarjadt, a szárnyait pedig harangvirágok borították.

– Semmiképpen sem ebéd – jegyezte meg Terlu –, se neked, se nekem.

A virágmadár kitátotta a csőrét, és énekelni kezdett. Trillája úgy hangzott, mint egy szopránária. Ám ennél is elbűvölőbbé tette az egészet, hogy amint felcsendült a dallam, a frissen nyílt virágok illata töltötte be a levegőt.

– Gyönyörű – sóhajtotta a lány, mire a szárnyas macska ismét megcsapkodta az arcát a farkával, mintha csak szerette volna a tudomására hozni, hogy igazán sértve érzi magát, amiért Terlu egy másik élőlényt is csodálni mer. Terlu elmosolyodott, és megvakargatta a kandúr állát.

Visszament a fehér kályhához, és egy másik utat választott. Ez az ösvény még hosszabban kanyargott a buja zöldben, mielőtt véget nem ért egy kovácsolt vas keretezte üvegajtónál.

– Látod, tudtam én, hogy valahová vezetnie kell.

Terlu elhúzta az ajtón a reteszt, majd belépett… egy másik, hasonlóan hatalmas üvegházba. Ezt a második üvegházat olyannyira betöltötte a pára, hogy az üvegfalakról kövér cseppekben hullott a víz. A lány érezte, ahogy nedves lesz a hónalja, és hálát adott, amiért a ruhája vékony anyagból készült. A levegő úgy besűrűsödött, hogy Terlunak már-már nehezére esett vele megtölteni a tüdejét.

Hunyorogva felnézett az üvegház teteje felé. Az üvegkupola alatt egy gömb ringatózott, amely mintha folyékony aranyból készült volna. Olyan volt, akár a nap – a sárga minden árnyalatát magán viselte a halvány citromtól a mély borostyánig. Körülötte gyémánt alakú, aranyszárnyú szitakötők járták kettesével-hármasával zenétlen táncukat.

A napkorongot idéző gömb és a rovartáncosok alatt a növényzet zöldségragu szagát árasztotta magából, kifejezetten olyanét, amelybe káposztát is tettek, és túl sokáig párolták. Terlu fintorgott, a macska pedig tüsszentett. Helyet is változtatott, átült a lány bal vállára, közben a szárnytollaival alaposan megcsiklandozta a nyakát.

– Igen – mondta neki Terlu –, szerintem is büdös.

A virágok viszont rendkívül szépek voltak: akadt köztük közel két méter magas, skarlátvörös szirmú, trombita alakú növény; olyan, amelyiknek sárga szirmai szívet formáztak; illetve olyan mélylilában pompázó virágok is előfordultak, amelyeknek a tüskéi Terlu karjának hosszával vetekedtek. A legtöbb virágágyásokban nőtt, némelyik azonban virágzuhatagként hullott alá a kaspókból. Közöttük – fittyet hányva a hőségre – még több gyémánt alakú szitakötő röpködött, testükön meg-megcsillant a fény, ahogy a ragyogó virágok közelébe értek.

Terlu az orrára szorította a ruhája ujját, így vágott át a mocsárszagú üvegházon. Az ágyások minden egyes négyzetcentiméterét moha és indák borították, és Terlu hallotta, hogy körülötte mindenhonnan csöpög és csordogál a víz. A kavics is nedvesnek látszott a talpa alatt, útközben pedig gyakran kellett átugrania egy-egy pocsolyán. De az út legalább egyenesen vezetett, így a lány és a macska csakhamar el is ért a szemközti oldalon lévő ajtóhoz, amelyet két skarlátvörös trombitavirág vett körbe. Terlu kinyitotta az ajtót, és átfurakodott rajta.

A harmadik üvegházat páfrányok töltötték meg. Odabent olyan illat uralkodott, mint nyáron az erdőben, és a hőmérséklet is sokkal alacsonyabbnak érződött, mint az előző épületben, mivel a fejük felett itt nem egy parányi nap lógott, hanem ventilátorok kavarták a levegőt. Még a színek is megnyugtatóbbnak hatottak: akárhová nézett, Terlu mindenhol a zöld puha, szinte selymes árnyalatait látta maga körül.

– Sokkal kellemesebb – állapította meg, mire az immár nem túlhevült macska is lustán elnyúlt a nyaka körül, jelezve, hogy teljesen egyetért.

Az ösvényt, amelyen Terlu továbbindult, különféle árnyalatú szürke és kék palatáblákkal rakták ki. Ahogy az előző üvegházakban, az út itt is több irányba ágazott el, majd elnyelte a sűrű növényzet. Minden ösvény mellett egyre több és több páfrány tűnt fel. Terlu soha életében nem gondolta volna, hogy ennyiféle páfrány létezik a világon: némelyik levele bolyhos volt, másoké hegyesebb, akadtak piros levelű páfrányok, és olyanok is, amelyeken sárga foltok látszottak… Te jó ég, ez aztán rengeteg páfrány!

A lány ismét elkiáltotta magát. Próba, szerencse.

– Hahó! Van itt valaki?

Nem várt választ, és nem is kapott.

A néma csend egyre inkább agyonnyomta, szinte alig kapott levegőt. Minden rendben, biztatta magát. Biztosan találsz majd valakit. Felemelte a kezét, és megcirógatta a macska nyakát. Biztosan van itt valaki, ha másért nem is, legalább azért, hogy etesse a macskát.

A legszélesebb ösvényt választotta, abban bízva, hogy az majd elvezeti a kijárathoz. Felette két ventilátor susogott lágyan, zajuk elnyomta az odakint puhán hulló hó neszét.

Terlu valóban rábukkant a következő ajtóra, amelyet ugyanolyan mesterien megmunkált kovácsoltvas keret vett körül, mint a korábbiakat.

– Vajon hány üvegház lehet itt? – tette fel a kérdést, miközben kinyitotta az ajtót. Büszkeséggel töltötte el, hogy a hangja, bár nem zengett úgy, hogy betöltse a hatalmas, barlangszerű helyiséget, már alig remegett. Kicsit hangosabban folytatta. – És különálló üvegházaknak számítanak, vagy egyetlen nagy üvegháznak, több teremmel? Ha így van, akkor ezek „üvegtermek”? Nem, ez nem hangzik túl jól. Inkább üvegházak az üvegházban. – Meglehetősen sokáig tanult nyelvészetet, ám az általa olvasott szövegek egyike sem adta meg a választ erre a kérdésre. A nyelv tele van furcsaságokkal. Épp ez az egyik oka annak, amiért kedvelte ezt a tudományt.

A következő üvegház egyetlen kis helyiség volt, telis-tele polcokkal, amelyeken virágcserepek sorakoztak. Odabent tökéletes hőmérséklet uralkodott. Terlut az első alyssiumi tavaszi napra emlékeztette. Az emberek ilyenkor palántákkal töltötték meg a virágládákat, frissen mosott lepedőiket pedig kiakasztották száradni az erkélyre. A lány egyre beljebb és beljebb ment, nyakában a doromboló szárnyas macskával. A cserepek többségében csupán virágföldet látott, némelyikben azonban győzedelmesen a magasba emelt ökölként egy-egy friss zöld hajtás is előbukkant. Terlu az egyik kaspó mellett egy ültetőkanalat talált.

Megtorpant, és rámeredt. A térde megremegett, az ajka mosolyra húzódott.

– Tényleg van itt valaki.

Egy kertész.

Valaki foglalkozott ezekkel a kaspókkal, palántázott és virághagymákat ültetett, vagy bármit is rejtett a föld. Az itteni növények nem burjánzottak elhanyagoltan, hanem új hajtásoknak tűntek, és sem gyom, sem egyéb törmelék nem zavarta a fejlődésüket.

– Hahó? Hahó!

Terlu átrohant a cseréptartó polcok között egészen a következő üvegházig – ahol a legszebb látvány tárult a szeme elé, amit valaha látott.

A helyiség tele volt rózsákkal.

Akármerre nézett, rózsák buktak ki a virágcserepekből és futották be a lugasokat, fel az ablakokon, egészen az üvegkupoláig. Minden elképzelhető árnyalatban pompáztak, akadt itt rózsaszín, sárga, fehér, pezsgőszínű, égszínkék, lila, fukszia, korall, lazacszínű, mélyvörös és bordó és még annál is sötétebb, már-már fekete… És az illatuk! Mámorító volt. Terlu mélyet szippantott belőle. A gazdag, mézédes illattól úgy érezte magát, mintha a felhőkön lebegne a lemenő nap fényében.

A macska tüsszentett.

– Na, ne legyél már ilyen – feddte meg Terlu. – Ez az illat nagyon finom.

A kandúr kitárta a szárnyát, majd felrepült a rózsák borította tetőgerendák felé. Terlu máris fázósabbnak érezte a vállát nélküle, és azt kívánta, bárcsak mielőbb visszajönne. Mennyezetre szegezett pillantással követte a macskát, ahogy az szélesre tárt, smaragdzöld szárnyaival repült az üvegházon át. Annyira belemerült a cica figyelésébe, hogy alig vette észre a férfit.

A halvány rózsaszín rügyekkel teli rózsabokor mellett egy kertész térdelt, aki éppen az elszáradt gallyakat metszette le. A férfi Terlunak háttal helyezkedett el, mellette egy ágakkal teli kosár, valamint egy metszőollókkal, ültetőkanalakkal és egyéb kerti szerszámokkal teli táska hevert.

– Ó! – kiáltott fel a lány. – Hahó! Hahó!

A férfi meglepetésében olyan gyorsan ugrott talpra és perdült Terlu felé, hogy még a metszőolló is kiesett a kezéből, majd nagyot koppant a palatáblán.

Terlu végig sem gondolta, hogy szabad-e, vagy sem, helyénvaló-e, vagy sem, esetleg örömmel fogadja-e majd, vagy sem, egyszerűen odarohant a férfihoz, és olyan szorosan átölelte, hogy a kertész karja a testéhez préselődött, a lány pedig a mellkasához nyomta az arcát. Olyan régóta nem érhetett hozzá senkihez! Attól, hogy a férfiba kapaszkodhatott, hogy összekapcsolódhatott vele, végre úgy érezte, hogy tényleg, igazán itt van a jelenben, és újra egész ember.

– Élek! Te pedig tényleg igazi vagy!

Egy szempillantás múlva már kapcsolt, és rádöbbent, hogy éppen egy olyan embert ölelget, akivel még soha életében nem találkozott, és aki vélhetően nem is szeretné, hogy ölelgesse, így Terlu gyorsan hátraugrott – a kapcsolódás pillanata elillant.

– Jaj, sajnálom. Nem lett volna szabad… Rettenetesen sajnálom. Nem fordul elő többet.

A férfi olyan döbbent arcot vágott, mintha a lány épp egy vödör vizet öntött volna a fejére.

Ám nemcsak döbbent volt, hanem igazán jóképű is, bár aranyszínű arcán koszfolt éktelenkedett. Terlu legszívesebben letörölte volna, de ellenállt a kísértésnek, mivel a férfi olyan zavartan és riadtan nézett rá, hogy attól tartott, ha megpróbálja, még az is lehet, hogy elmenekül.

Nagyon jól tudta, mit látott a kertész, amikor ránézett: egy alacsony, kissé telt, pasztellszínű fiatal nőt, aki éppolyan ártalmatlanul aranyos, mint a nyuszik. Széles mosoly, nagy, lila szempár, kerek orca, mókusvörös fürtök övezte arc. Terlu nem kimondottan tűnt olyan embernek, aki valaha is hívatlan vendégként toppanna be valahová, vagy lenne bármilyen váratlan húzása, így az emberek különösen megdöbbentek, amikor pontosan ilyesmit tett.

– Sajnálom – ismételte meg. – Csak… azt hittem, ez egy elhagyatott hely, és nem tudtam, találok-e itt valaha bárkit is. És azt se tudtam, mihez fogok kezdeni akkor, ha tényleg nem találok senkit. Már persze a macskán kívül. Ő igazán kedves. És nagyon puha. – Terlu rádöbbent, hogy összevissza locsog. Szóval inkább becsukta a száját, és barátságos mosolyt erőltetett az arcára.

– Ki maga? – kérdezte a férfi.

Tényleg nem kellett volna megölelnem. Helytelen viselkedés volt. Talán még többször kellene bocsánatot kérnie? Terlu mindennél jobban szerette volna ismét megérinteni a férfit, csak hogy biztos lehessen abban, nem álmodja ezt az egészet.

– A nevem Terlu Perna, a negyedik számú könyvtáros vagyok a második… – A negyedik számú könyvtáros voltam…

– Hogy jutott be ide?

A lány abba az irányba mutatott, amerről jött.

– Szerencsére rábukkantam egy ajtóra, azon keresztül jöttem be. Elég hideg van odakint, én pedig nem készültem fel arra, hogy…

A férfi arca felderült.

– Ó, hát te vagy az? Ezek szerint működött?

A lány tanácstalanul pislogott rá. Te vagy az, ezt mondta. Terlu azonban korábban sosem találkozott ezzel az emberrel. Nem is sejtette, ki lehet, azt pedig pláne nem, honnan tudhatja, hogy ő kicsoda.

– Tessék?

A férfi rámosolygott, ami egészen szédítő érzéssel töltötte el mindazt követően, ami vele történt, és az után a sok kiabálás és vádaskodás után, ami még azelőtt érte, hogy átváltoztatták – azok a varázslók, akikkel Terlu legutóbb találkozott, nem viseltettek iránta kifejezetten barátságosan. Az a rengeteg mogorva tekintet a tárgyalótermi páholyokból… Ez a varázsló azonban, úgy tűnt, örül annak, hogy láthatja őt. Emellett meglehetősen jóképűnek is látszott. Terlu minél tovább nézte őt, annál jóképűbbnek tartotta. A haja gyönyörű arany- és fekete színben játszott – koromfekete hajában aranyszínű tincsek rejtőztek, amelyek remekül passzoltak szintén arany bőréhez –, a szeme pedig olyan zöld volt, mint a kandúr szárnya. Egy ideje már nem borotválkozhatott, aranyfoltos majdnem-szakálla olyan puhának tűnt, hogy az embernek kedve lett volna végigsimítani rajta.

– Ismerlek téged? – kérdezte Terlu. – Te ismersz engem?

A férfi arcán még mindig mosoly játszott, ahogy a lányra mutatott.

– Te vagy a szobor.

Rövid körmeit gyászkeretessé tette az alájuk ragadt virágföld. Terlu még sosem látott piszkos körmű varázslót, de hát a férfi minden bizonnyal az lehetett, ha ő mondta el a bűbájt, amely visszaváltoztatta őt. Kivéve, ha mégsem ő mondta el a varázsigét. De nem, senki mással nem találkozott itt. Csak ő lehetett az.

– Hát magadhoz tértél.

– Igen – felelte Terlu. Talán nem kellett volna magához térnie? Lehet, hogy tévedés volt az egész, és ezért találta magát teljesen egyedül a hidegben, amikor felébredt?

A férfi ámulattal mérte végig.

– Nem gondoltam volna, hogy valóban működni fog.

Terlu érezte, hogy elönti a pír az arcát. Tudta, hogy levendulaszínben játszó orcái ilyenkor élénk bíborvörösre váltanak – erre a gondolatra pedig csak jobban elpirult. Még soha nem néztek rá így. A férfi úgy meredt rá gyönyörű, tengerzöld szemével, mintha egy beteljesült kívánságát látná maga előtt.

– Te varázsoltál vissza? Nagyon köszönöm. Én… Tényleg, végtelenül hálás vagyok. – Még hálásabb lenne neki, ha megkínálná valami harapnivalóval. De azt sem bánta volna, ha egy kiadós étkezést helyez kilátásba, legalább fél vekni kenyérrel. Vajon udvariatlan dolog lenne ennivalót kérnie tőle nem sokkal azután, hogy visszaadta neki az életét? Terlu nem igazán volt tisztában azzal, mit diktál az illem az ehhez hasonló helyzetekben. Néhány varázsló köztudottan kényesen viselkedett. – Azt hittem, hogy a bűbáj végleg átváltoztat. Nem számítottam arra, hogy valaha is újra ember leszek. Hogy megint fogok tudni lélegezni, illatokat érezni, beszélni; elképzelni sem tudod, milyen csodálatos érzés ennyi idő után ismét levegővel tölteni meg a tüdőmet!

Gyorsan elhallgatott, mielőtt még tovább áradozott volna a légzés, a szaglás és a szívverés örömeiről. Csak hát annyira fantasztikusan érezte magát attól, hogy újra a saját bőrében lehetett!

A férfi tett egy kis kört Terlu körül, mintha arról akarna meggyőződni, hogy valóban nem maradt fából készült testrésze.

– Mennyi… – A lány nyelt egy nagyot. Meg kellett volna kérdeznie, mennyi idő telt el az átváltozása óta, hogy milyen nap van ma, de egyszerűen nem jött a szájára a kérdés. Nem állt készen a válaszra. A lelke legmélyén ugyanis tudta, hogy bármi is lesz a felelet, nem fog örülni neki. Úgyhogy inkább annyit kérdezett: – Miért mentettél meg?

– Mert varázsló vagy.

– Nem, nem vagyok az – felelte a lány. – Te vagy a varázsló.

A férfi elkomorult.

– Nem, nem vagyok az.

– De hiszen visszaváltoztattál. Márpedig ehhez bűbáj szükségeltetett. Varázslónak kell lenned.

Mindenki más számára tiltották a mágiahasználatot. Ha valamit, hát ezt meglehetősen egyértelművé tette Terlu tárgyalása és büntetése. Nem számított sem a varázslat fajtája, sem a varázsló szándéka vagy a bűbáj eredménye – azoknak, akik nem rendelkeztek megfelelő képzéssel, az uralkodó megtiltotta a varázslás minden formáját.

– Elküldték nekem a varázsigét a szoborral együtt. Mármint veled együtt. Te voltál a szobor, ugye? Nem próbálsz meg átverni? – A férfi mogorvább lett, összevonta a szemöldökét, és a homlokát ráncolta. A szeme ettől még ugyanolyan gyönyörű zöld maradt, és Terlu korholta magát, hogy ezt épp most végképp nem kellene észrevennie, különösen, amikor a másik azzal vádolja, hogy esetleg be akarja őt csapni.

Mégis hogyan tudná őt… mindegy. Nem számít. Még számtalan kérdést szeretett volna feltenni.

– Igen, én voltam a szobor – felelte –, de ki küldött engem hozzád? Ki vagy te? És mi ez a hely? Hol vagyunk? Nyilván nem Alyssiumban. Ha lenne egy ilyen kiterjedt üvegházegyüttes a fővárosban, arról már hallottam volna. Milyen sziget ez? És miért vagyok én itt?

A férfi már nem úgy meredt rá, mintha ő lenne egyszerre a nap és a hold – és Terlunak máris hiányzott az a tekintet. Ami azt illeti, amikor mogorván összevonta a szemöldökét, a kertész leginkább egy vad medvére emlékeztette. Egy még mindig jóképű, aranyszínű, de nem boldog vad medvére.

– Már ha nem haragszol, hogy megkérdezem – tette hozzá Terlu.

– Neked varázslónak kellene lenned – felelte a férfi.

– Sajnálom, de nem vagyok az.

– Hát akkor mi vagy?

– Könyvtáros.

– Ó!

A férfi Terlura bámult, ő pedig visszabámult rá. Az ilyesmi általában jobban szokott menni, gondolta a lány. Már az elején elrontotta az egész beszélgetést. Nem lett volna szabad megölelnem. Mély levegőt vett, és rendezte a gondolatait, hogy újra nekifusson. Szépen elkezdi megint az elejéről, bemutatkozik, egyszerre egy kérdést tesz fel, aztán…

Egy hümmögésre emlékeztető mordulással a jóképű aranymedvére hajazó kertész felkapta a kosarat és a szerszámostáskáját.

– Pihenned kellene. Bárki vagy, és bármi is az oka annak, hogy itt vagy, sok mindenen mentél keresztül. Pihenj, és egyél valamit.

Ez igazán jó ötletnek tűnt, és Terlu valóban sok mindenen ment keresztül, ugyanakkor…

– A házam odakint áll, nem messze az üvegháztól. Ott maradhatsz, amíg, öhm, tovább nem állsz.

Azzal a kertész, mint aki jól végezte a dolgát, tovasétált.

– Várj! – kiáltotta Terlu. – Hová mész?

Most el kellene indulnom? De mégis hová? Mégis miért hagyja őt itt a férfi?

– Nekem… ööö… gondolkodnom kell – felelte a kertész, és megszaporázta a lépteit. – Csak… mennem kell. Van még némi… elintéznivalóm.

Terlu, ha nem lett volna teljesen tisztában azzal, hogy ő a valaha létező legkevésbé félelmetes ember a Félhold-szigetek Birodalmában, most azt gondolta volna, hogy a kertész menekül előle. Ez lehetetlen. Azért nem foglalkozott vele tovább, mert kiderült, hogy nem varázsló, és így már nem volt miért ráfecsérelnie a drága idejét. Már megint. Az otthona és a könyvtár után Terlu ismét olyan helyen kötött ki, ahol nem látták szívesen, és ahová nem is tartozott. Azzal a különbséggel, hogy ez a helyzet még rosszabbnak tűnt, hiszen nem tudta, hogyan keveredett ide.

– Kérlek! – kiáltotta a férfi után. – Még mindig nem értem, hogy miért vagyok itt, hogy ki küldött ide, vagy hogy hol van az az itt, és egyáltalán…

– Én sem értem – szólt hátra a kertész a válla fölött. Majd befordult a sarkon, így Terlu már nem látott maga előtt mást, csak a rózsákat.

NEGYEDIK FEJEZET

TERLUT A MENNYEZET FELŐL ÉRKEZŐ macskanyávogás rántotta ki a döbbenetéből. Azon nyomban a kertész után sietett.

– Kérlek, várj! Nem értem…

Ő is befordult a sarkon, mire öt különféle irányba ágazó ösvénnyel találta szemben magát. Minden út beleveszett egy-egy rózsalugasba.

Tényleg csak úgy… itt hagyta? Mégis ki csinál ilyet?

Persze, azt mondta, hogy kipihenheti magát a házában, és ez igazán kedves tőle, de hát Terlunak fogalma sem volt arról, hol az a ház. Vagy hogy ki ez a férfi.

– Gyere vissza, kérlek! Még a nevedet sem tudom.

Találomra kiválasztott egy ösvényt, és elindult rajta. Néhány méter után azonban úgy vélte, hogy a kertész nem mehetett erre – az utat ugyanis cikcakk alakban rózsák borították, ami lehetetlenné tette a használatát. Terlu megfordult, és visszaszaladt a kereszteződéshez.

– Úgy is tudsz dolgozni, hogy közben beszélgetünk. Vagy akár én is segíthetnék a munkában. Tudom, hogyan tegyem hasznossá magam. Az a kedvenc családi történetem, amikor egy alkalommal, amikor vihar közeledett, és senki nem adott nekem feladatot, úgy döntöttem, hogy minden egyes csirkét beköltöztetek a házba. Hároméves lehettem, és mindenképpen segíteni szerettem volna. A csirkék igencsak harciasnak bizonyultak, de végül csak bevittem mindet, mielőtt még lecsapott volna a szélvihar. Akárhányszor vihar támadt, a szüleim újra meg újra elmesélték ezt a történetet. Azt mondták, sosem láttak viccesebbet annál, mint ahogy háromévesen elszántan totyogtam fel-alá, kezemben a kissé nyűgös baromfikkal. Hé! Nem sétálhatsz el csak úgy, miután valakibe újra életet leheltél, hallod?

Csakhogy a férfi pontosan ezt tette. Úgy elmenekült előle, mintha csak bűnöző lett volna, Terlu pedig a birodalmi nyomozó. A lány végigszaladt a második ösvényen, amely egy rózsákkal gazdagon benőtt lugasban végződött. A sötétzöld leveleken leomló hófehér virágsziromözön csodás látványt nyújtott, de ezzel most nem ment semmire.

Elveszítettem. Terlu legszívesebben sírva fakadt volna, ami egyáltalán nem vallott rá. Nem számított pityergős típusnak, inkább mosolyt öltött magára, és úgy nézett szembe a kihívásokkal, legalábbis hétköznapi körülmények között. A körülmények azonban már jó ideje nem számítottak hétköznapinak, jelenleg pedig mardosta a gyomrát az éhség, és csontig hatoló fáradtság gyötörte. Visszavágyott a könyvtárba, hiába volt az csendes és üres. Bárcsak ott ülhetne az egyik óriási kandalló mellett, kezében egy bögre forró csokoládéval…

– Terlu, szedd össze magad! – mondta ki hangosan. – Legalább azt már tudod, hogy van itt valaki.

Igaz, ez nem számított túl nagy vigasznak, tekintettel arra, hogy a férfi gyakorlatilag elmenekült előle, de még mindig jobban érezte magát így, mint mielőtt kiderült volna számára, hogy rajta kívül más is van ezen a szigeten.

A csend egyre fülsértőbbé vált. Terlu a könyvtári kamrára gondolt, és átölelte magát, csak hogy megbizonyosodjék róla, a keze alatt emberi bőrt érez, nem fát. Már nem ott vagyok. Újra élek. És nem vagyok egyedül.

Visszasétált a rózsákkal teli üvegház közepére, és felnézett a tetőgerendákra.

– Velem tartasz, cicus?

Terlu kiszúrt a gerendák között némi szürke bundát, és egy villanásra mintha zöld tollakat is látott volna, a kandúr azonban nem repült le hozzá. Arra nyilván nem számított, hogy a szárnyas macska majd odajön hozzá, ha hívja – minden barátságossága ellenére azért mégiscsak macskából volt. Azért rendes tőle, hogy nem hagyta teljesen magára őt.

– Szerinted mit kellene tennem?

A kandúrtól nem érkezett válasz, de nem baj, hiszen Terlu már eldöntötte, hogy elindul egy harmadik ösvényen. Ha ott sem jár sikerrel, végigmegy a negyediken, aztán az ötödiken. A pihenés és az evés még várhat. Nem adom fel. Meg fogom találni a kertészt, és válaszolni fog a kérdéseimre.

Legalábbis remélem.

A lány feje felett futó rózsalugas mellett ezt az ösvényt aprócska rózsabokrok szegélyezték, rajtuk egymás hegyén-hátán nyíló, halvány rózsaszín virágokkal. Szirmaik a palakővel kirakott útra hullottak, amely így egy esküvői menet elé terített virágszőnyegre emlékeztetett.

Ez az ösvény szerencsére egy ajtóhoz vezetett. Amint Terlu kinyitotta, átsuhant felette a macska, szinte súrolva a fejét. Miután a lány is belépett az ajtón, egy hatalmas, minden képzeletet felülmúlóan sokféle virágból álló virágcsokorba csöppent. Míg az első és a második üvegházat a különféle zöldek uralták, a rózsákkal teliben pedig a kifinomult és elegáns pasztellszínek és a drágakövek árnyalatai uralkodtak, ez a helyiség a szivárvány színeiben játszott.

– Hűha! – ámuldozott Terlu, miközben a szemével próbálta befogadni a látványt.

A virágzó liliomok a sárga, a piros, a narancssárga és a fehér ezernyi különböző árnyalatában pompáztak, csíkok és pöttyök díszítették őket. Némelyik bokron rózsaszín és kék, harang alakú virágok tobzódtak, másokon dús, vakítóan fehér bimbók pattantak ki, akár a tűzijáték.

A bokrok és virágok között olyan pillangók repkedtek, amilyeneket Terlu még soha életében nem látott: a szárnyuk minden egyes szárnycsapásnál más színűre váltott, pirosból kék, kékből sárga, sárgából fekete, feketéből ezüst, ezüstből lila lett. Ahogy virágról virágra szálltak, olyannak tűntek, mint a fodrozódó szivárvány, és Terlu alig tudta levenni róluk a szemét.

– Hahó! – kiáltott, inkább udvariasságból, semmint azért, mert a kertész válaszára számított volna.

Miközben végigsétált az üvegházon, azon tűnődött, vajon mi lehet ez a hely. Honnan származnak ezek a növények? Meg a virágmadár, a táncoló szitakötők és a színváltós pillangók. Miért állnak itt ezek a különleges üvegházak? Odahajolt egy bokorhoz, és beszívta a fürtökben lógó lila virágok illatát. Orgona lenne? Még sosem látott ilyen hatalmas virágokat orgonabokron, mindenesetre az illata éppolyan mámorítóan édes volt, mint az orgonáé.

– Mirr-aúúú.

A macska olyan szorosan repült el Terlu felett, hogy a szárnyai megcirógatták az arcát.

– Igen? Te talán tudod, merre ment? – kérdezte a lány.

Akár tudta, akár nem, a macskát követni okosabb ötletnek tűnt, mint céltalanul bolyongani abban a reményben, hogy egyszer csak belebotlik a férfiba, aki egyértelművé tette, hogy befejezte a vele való társalgást. Miközben Terlu a csodálatos virágágyásokat kerülgette, igyekezett nem szem elől téveszteni a macskát.

Feltűnt neki, hogy a színpompás virágok közé sehol sem furakodott gyomnövény. A liliomos ágyásokban csak liliomok látszottak, és az orgonabokrok gyökere körül sem látott gyomot. Az ösvény mellett egy talicska állt, benne nagy halom kerti hulladékkal. Nem, ezek korántsem elhagyott üvegházak, ahogy azt Terlu korábban gondolta. Egy pillangó leszállt egy liliomra, és ahogy összecsukta a szárnyát, vibrálva futottak végig rajta a színek: a vörös lilára váltott, majd kékre, zöldre, végül aranyra. Itt több kertésznek kell lennie. Terlu már eddig is több üvegházon sétált át, mint amennyiről egyetlen ember gondoskodni tudna, és még nem látszott, hol ér majd véget az üvegházak sora. Megtetszett neki az ötlet, hogy másik, kedvesebb kertész után nézzen.

Megszaporázta hát a lépteit, és sietve követte a szárnyas macskát egy újabb ajtóhoz. Amint kinyitotta, süvítő téli széllel és kavargó hópelyhekkel találta magát szembe. Gyorsan becsapta az ajtót.

– Hát, erre nem megyünk.

A macska leszállt a földre, és az ajtóra tette a mancsát.

– Mirr-aúúú.

– Nem akarhatsz kimenni. Nagyon hideg van kint.

Semmi más nem volt odakint, csak hó és fák… vagy mégsem? A kertész azt mondta, a háza nem messze áll az üvegháztól. Lehet, hogy ezt jelezte a macska? Vagy talán csak azért akart volna kimenni, hogy madarakat hajkurásszon?

A kandúr a lány bokájához dörgölőzött, majd az ajtónak nyomta a fejét. Terlu észrevett az ajtó mellett egy kampót, amelyen egy bézs színű télikabát lógott egy vastag, piros sál társaságában.

– Mi van odakint? – kérdezte a macskától.

A kandúr ismét nyávogott egyet.

Terlu leemelte a kampóról a kabátot, és felvette, majd a biztonság kedvéért a sálat is a nyaka köré tekerte. Puha gyapjúból készült, és enyhe fenyő-, szegfű- és szerecsendió-illatot árasztott. A hatalmas télikabát szinte elnyelte a lányt, ő azonban ezt nem bánta, hiszen így legalább jó melegben volt.

– Rendben van, de ha csak verebeket akarsz kergetni, én azon nyomban visszajövök.

Most, hogy már számított rá, ismét kinyitotta az ajtót, és kilépett rajta a havazásba. A hó már a bokájáig ért, az üvegház falának mentén pedig még magasabb kupacokban állt, és még mindig hullott. Az összetapadt, kövér hópelyhek ellepték Terlu kabátjának ujját és a sálja végét. A macska a szárnyát csattogtatva kirepült az üvegházból az erdő irányába.

– Várj meg! – szólt utána a lány.

Terlu ellenőrizte a kilincset, nehogy véletlenül bezáródjon az ajtó a háta mögött, majd behúzta maga mögött, és belegázolt a hóba. A virágok illata után a metszően tiszta téli levegő úgy hatott, mint a friss menta.

Vele szemben fenyőfák álltak, ágaik roskadoztak a hótól. A fák között pedig – az egy házikó lenne? Igen, az volt! Oldalán a repülő macskával elindult a ház irányába. Az épület kéményéből füst gomolygott, a levegőben jellegzetes füstszag szállt. A hólepte háztetőről jégcsapok lógtak le az ablakok elé. Az egész úgy festett, mintha porcukorral hintették volna meg a házikót.

Terlu közelebbről is szemügyre vette az épületet, amely éppen azokban a színekben pompázott, mint a szárnyas kandúr: a tetőt szürke zsindely fedte, az ablakok melletti spalettákat és a bejárati ajtót is zöldre festették. Az ajtó két oldalán lévő ablakok előtt hóval teli virágládák álltak, és a járda egy részét letakarították korábban – a hó ott feleolyan magasnak tűnt, mint máshol. Kellett lennie valakinek, aki megtisztította a hótól, mielőtt az újabb adag csapadék megérkezett volna. Talán a kertész? Ez volna az ő háza? Azt mondta, hogy az közvetlenül az üvegház mellett áll, de vajon honnan tudhatná Terlu, hogy a megfelelő kijáraton hagyta-e el a hatalmas épületet? Nyilván más lakói is akadtak a szigetnek, és nekik is megvolt a saját házuk.

Nos, végül is azt mondtam, hogy keresek egy másik kertészt.

A macska a bejárati ajtóhoz siklott, és a tornácon ért földet. Mancsát az ajtónak nyomta, mire Terlu csatlakozott hozzá, és bekopogott ökölbe szorított, fázós kezével, amit ezután gyorsan visszadugott a kabátzsebébe. Várta, hogy ajtót nyisson az, aki itt lakik.

Mivel senki sem bukkant fel, ismét bekopogott, majd bekukucskált az ablakon. Egy szekrénynek köszönhetően csak igen keveset látott a belső térből, de egy faasztal sarkát és a mögötte álló kandalló körvonalait azért ki tudta venni. A kandallóban borostyánszínű lángok járták vidám táncukat.

Végül is maga a kertész mondta, hogy Terlu lepihenhet nála, szóval ha most bemegy, az nem fog betörésnek számítani, igaz? Kivéve persze, ha a ház nem a kertészé.

Terlu megpróbálta elfordítani a kilincset. Ez könnyen ment. Résnyire nyitotta az ajtót, és bekiáltott:

– Hahó! Van itthon valaki? Bejöhetek?

Szárnyai segítségével a kandúr becsusszant az ajtórésen a lány bokája mellett. Ezek szerint itt lakhat újdonsült, szőrös kis barátja. Szóval nem kóbor macska. Némi csalódottságot érzett, magában ugyanis már elkezdett a szürke bundás, zöld szárnyú állatra a sajátjaként tekinteni.

A lány is belépett a házba, és becsukta maga mögött az ajtót. Odabent otthonos meleg fogadta. A szoba szűkös volt. És tökéletes. Terlu megállt az előszobaszőnyegen, és miközben jól összecsepegtette hólével, körbejáratta a tekintetét. A házikó minden négyzetcentiméterét imádta. Tőle jobbra, az ablak alatt egy ágyat látott, rajta hívogató párna- és takarókupacokkal. Az ágy mellett egy keskeny íróasztal állt, szépen egymásra pakolt papírokkal és borítékokkal. Terlutól balra kapott helyet a konyha a mosogatóval és a konyhaszekrényekkel, rajta katonás rendben és tisztán sorakoztak a csészék, mellettük a tányérok és tálak. A bejárati ajtóval szemben állt a kandalló, mellette egy strapabírónak látszó karosszék, amely tökéletesen megfelelőnek tűnt ahhoz, hogy összekucorodjon benne az ember egy jó könyvvel. A szoba közepén lévő asztalon pedig egy kancsóban orgonacsokor pompázott. A lány a mosogató mellett megpillantott egy kis ajtót, amely valószínűleg a mosdóba nyílt. A tetőgerendákról szárított fűszer- és gyógynövények, illetve más virágok lógtak, melyek úgy illatoztak, mint a…

– Leves. – Terlu olyan áhítattal ejtette ki a szót, mintha áldást mondott volna.

Nemcsak a szárított növények illata volt, amit érzett… hanem annak az ínycsiklandó valamié is, ami a tűzhelyen főtt. A lányt egyáltalán nem érdekelte, pontosan milyen leves készült. Csak hogy fenséges, csodálatos leves! El is indult a konyha irányába, még mielőtt végiggondolhatta volna: voltaképpen meglehetősen udvariatlan dolog kiszolgálnia magát ebben a házban, amelyről még azt sem tudja, hogy a kertész lakja-e.

Vélhetően a Terlut korábban elítélő bíró sem nézné jó szemmel, hogy a lány a visszaváltozása után egyből birtokháborítást követ el, és ellop valamit.

Másfelől a bíró nincs itt, a leves viszont igen.

Ez biztosan a kertész háza, erősködött magában Terlu.

Amíg ő az ajtónál állva habozott, a kandúr már össze is gömbölyödött a kényelmes karosszékben, szárnyát kitárva szárítgatta a hótól nedves tollait a melegen ropogó tűznél.

Az éhség és a leves fenséges illata együttesen legyűrte Terlut.

Éppen csak megkóstolom.

Levette és az ajtó melletti kampóra akasztotta a kölcsönvett télikabátot és sálat, majd elővett egy tálat a konyhaszekrényből, a tűzhelyhez ment, és két kanállal is merített magának a zöldséglevesből. Asztalhoz ült, majd mindenféle teketóriázás nélkül evett egy falatot.

Az Alyssiumi Nagy Könyvtárban a könyvtárosok összes ennivalóját láthatatlan szakácsok készítették. A konyha szintjén nem tartottak könyveket. A szakácsok között sok olyan séf akadt, aki a társadalom legfelsőbb rétegeihez tartozott, felmenőik között nemesi családokból, sőt akár a császári palotából származó családtagok is voltak. Nekik kellett a könyvtárat felkereső varázslók étkezését biztosítaniuk, ezért gyakran rukkoltak elő tökéletesre sült húsokkal, különlegesen fűszerezett péksüteményekkel és olyan ínycsiklandozó desszertekkel, amelyekhez a krémet mintha folyékony aranyból öntötték volna. Terlu gyakran rendelt magának csak desszerteket főétkezésként, különösen a vége felé, amikor úgy érezte, egyre több vigaszt és megnyugvást nyújtó ételre van szüksége. Egy alkalommal egy igazán különleges, leveles tésztából készült, hattyút formázó süteményt kapott. Arról a császári fogadásról maradt meg, amelyet a könyvtár impozáns termeinek egyikében tartottak. A lány édességek iránt érzett vonzalma részben hozzájárult ahhoz, hogy az egyik korábbi kedvese „olyan kis ölelgetni való”-nak nevezte, ami ellen Terlu semmiféle kifogást nem emelhetett, amennyiben ez azt jelentette, hogy hattyú formájú süteményeket ehetett. Eano szigetén, ahonnan származott, szintén csodálatos ételeket evett, például az egyik nagynénje által készített isteni kókuszos curryt, amelyről mindenki tudta, hogy nemcsak a nőket, hanem a férfiakat is könnyekre fakasztja; vagy a nyílt lángon sült kacsát, amelyet sütés előtt egy bizonyos titkos szószban pácoltak, nem is beszélve arról a sárkánygyümölcslekvárról, amivel megkenték a még meleg vajas fánkot…

Mégis, Terlu úgy vélte, sosem kóstolt még ennél a levesnél finomabbat.

Vajon a kertész készítette?

A fűszernövények – amelyeknek Terlu még a nevét sem tudta – olyan ízt kölcsönöztek az ételnek, mintha minden kanál leves egy forró ölelés lett volna. Meleg volt, és enyhén diós ízű, a zöldségeket pedig – amelyeknek az azonosításával a lánynak szintén meggyűlt a baja – olykor édesnek, olykor meg csípősnek érezte, ám mindig tökéletesnek. A zöldségleves minden falatnál melengette a torkát, majd a gyomrába érve az egész testét felmelegítette.

Egyszerűen képtelen volt bármi másra gondolni evés közben, így hát egyszerűen csak kanalazta a levest, és élvezte az édes, fűszeres, melengető és diós ízkavalkádot, miközben a kandúr egyre hangosabban dorombolt a ropogó tűz mellett.

Miután megbizonyosodott arról, hogy elegendő marad még a fazékban a kertész számára, Terlu még egy tálnyit merített magának, és a visszaváltozása óta először végre úgy érezte, hogy újra rátalált önmagára. A macskára mosolygott, majd körülnézett a házban, végül rámosolygott az üres levesestálra. És újra beindult az agya.

Nyilvánvalónak látszott, hogy ez a ház a kertészé, ahogy az is, hogy a férfi hamarosan visszatér – főni hagyta a levest a tűzhelyen, vagyis ha azzal nem is számolt, hogy majd megvendégeli Terlut, arra bizonyára számított, hogy ez lesz a vacsorája, miután végez a munkájával, és hazatér. Ha egyszerűen csak itt marad, tanakodott a lány, akkor előbb-utóbb visszaérkezik majd a kertész, és akkor végre megbeszélhet vele mindent, amit már az üvegházban is akart. A férfi majd választ ad a kérdéseire, Terlu pedig végre kiderítheti, miért van itt, hogy az ittléte ajándék-e vagy büntetés, és megtervezheti a következő lépését.

Várakozás közben elmosta és szárazra törölgette a levesestálat és a kanalat, és feltörölte a kis tócsákat is, amelyeket maga után hagyott, amikor havas lábbal betrappolt a házba. Miután ezzel pár perc alatt végzett, kinézett az egyik ablakon a szállingózó hóra és az üvegházra. Csak most tűnt fel neki, hogy amíg evett, lement a nap, s a kinti világ puha árnyékokba burkolózott. A kertész hamarosan hazaér.

Ám a „hamarosan” kicsit több időt vett igénybe, így Terlu felkapott egy könyvet a férfi íróasztaláról – Evena Therro Az orchideák gondozása című kötetét –, majd az ágy végébe telepedett olvasni. A szárnyas kandúr elfoglalta az egyetlen olyan ülőalkalmatosságot, amely nem egy egyszerű, fából készült szék volt, az ágyon a párnák pedig olyan pihe-puhának tűntek – Terlu magában a frissen hullott hóhoz kötött ilyen érzést.