Dean
Koontz

Egy másik hely

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Dean Koontz: Elsewhere

Copyright © 2020 by The Koontz Living Trust
All rights reserved

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

borítóterv © Amazon Publishing

ISBN 978 615 819 155 5

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Bardy Betti
Korrektúra Bérczi Ágnes

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Richard Pine-nak és Kim Witherspoonnak
és
Kim Witherspoonnak és Richard Pine-nak,
akik számtalan ostobaságtól
megmentettek volna,
ha korábban megismerkedünk

Oly sok világ s tennivaló

[…] ez már csak így marad.

Alfred Lord Tennyson

Az éjjeli látogató

A könyvtárlátogató nem az ajtón keresztül jött. A beélesített riasztóra ügyet sem vetve érkezett hajnali háromkor, éppen olyan csendesen, mint az itt lakozó szellemek – Shakespeare drámáinak alakjai vagy Russel Kirk szereplői. A folyosók üresen tátongtak. Sötétség borult a hatalmas könyvtárteremre és a boltíves átjárókra. A könyvtárosok már az igazak álmát aludták, a gondnok pedig éppen egy órával ezelőtt végzett a napi feladataival. A levegőben fenyőillatú légfrissítő, bútorápoló és ódon papírok szaga terjengett.

Bár az értékes információknak ezt a labirintusát senki nem őrizte, a látogató nem érezte magát biztonságban. A legtöbben menedékként tekintenének a könyvtárra ebben a zajos világban, de a látogatónak több esze volt ennél. Számtalan vérfagyasztó szörnyűséget látott már élete során, és elég sokat rettegett. Immár nem hitt abban, hogy bárhol biztonságban lenne.

A hozzá hasonlók, akik nemcsak egy történetet ismernek, hanem sokat, a könyvtárakról gyakran asszociálnak a halálra. Könyvtárosokkal és az írott szó más mestereivel is előfordult már, hogy lelőtték, leszúrták vagy elevenen megégették őket, esetleg koncentrációs táborba hurcolták, hogy megkínozzák őket, vagy rabszolgamunkát végeztessenek velük. A könyvtárak nem biztonságos helyek, mivel a polcaik nemcsak könyvekkel vannak tele, hanem szabadsággal, igazsággal, hittel és sok más eszmével is, amelyeket egyesek elviselhetetlennek találnak. A változatos politikai hátterű könyvégetők mindig tudják, hol keressenek tüzelőt, amikor úgy érzik, hogy eljött a tettek ideje.

Az éjfél utáni látogató az összes megjelenési formáját ismerte ennek a városnak, Suavidad Beachnek, de azt nem tudhatta biztosan, hogy ebben találja-e meg azt, amit keres. A megérkezése után – egyenesen egy másik könyvtárból jött – felkapcsolta a zseblámpáját. Úgy tartva, nehogy elérjen a fénye a magas ablakokig, odament a számítógépes munkaállomásokhoz, és leült az egyik elé.

Hamarosan már az interneten járt, utána a Facebookon, ahol megtalálta a keresett oldalt. Szórakoztató posztokat látott Jeffrey Coltrane-tól és tizenegy éves lányától, Amitytől, de a feleségtől, Michelle-től egyet sem. Sőt, az apáról és gyermekéről fényképeket is talált, az anyáról viszont semmit, mintha már rég meghalt volna. Ez a lehetőség felvillanyozta.

Miközben a hatalmas könyvtári falióra percenként halkan kattant egyet, a látogató rákeresett a Suavidad Beachcsel kapcsolatos cikkekre, hátha rábukkan a nő halálára. De nem így lett.

Valamit azért talált: Suavidad Beach bíróságának az elektronikus dokumentumai között megtalálta Jeffrey Coltrane kérvényét, hogy bontsák fel a házasságát Michelle-lel. Jeffrey se nem látta, se nem hallotta a nőt több mint hét éve, de nem akarta halottnak nyilváníttatni Michelle-t, csak a házasságukat akarta felbontani. Nem az a fajta férfi volt, aki felhagyna a reménnyel. Bírósági beadványa ékesszólónak tűnt és végtelenül szomorúnak, de némi reménnyel átitatva.

Jeffrey reménye biztosan alaptalan volt. A látogató sokat tudott a gyilkosságokról, és gyakran maga is jelen volt kegyetlen leszámolásoknál. Ebben az esetben biztosra vette, hogy Michelle halott. És a halála egyszerre jelentett számára tragédiát és örömhírt.

A látogató kikapcsolta a számítógépet. Egy darabig csak üldögélt a sötétben, a halálról és az életről gondolkozott, továbbá arról, hogy milyen kockázatos szembeszállni a sorssal.

Hajnali 4:10-kor elhagyta a könyvtárat – ugyanazon az útvonalon, amin érkezett, az ajtó használata nélkül, a beélesített riasztóra ügyet sem vetve.

Április tizenegyedik napja volt.

1. rész
Mindennek a kulcsa

1.

Néha, csillagtalan éjszakákon, amikor a lenyugvófélben lévő hold ezüsthidat húzott az egyébként sötét tengerre, amikor a levegő olyan tiszta volt, hogy a távoli csillagok szinte ugyanolyan fényesnek tűntek, mint a Vénusz, amikor az odafent lebegő végtelen galaxisok csodájának súlya elbűvölte Jeffy Coltrane-t, a férfit eltöltötte a meggyőződés, hogy valami csodálatos, mágikus dolog fog történni. Bár keményen dolgozott, és nem verte magát adósságokba, álmodozni szívesen álmodozott.

Ezen a gyönyörű szerda estén, április tizenegyedik napján a színpad közepén a szépség uralkodott, de az oldalfolyosókon már ott leselkedett a váratlan tragédia.

Miután megvacsoráztak a kedvenc éttermükben, és észrevették, hogy éppen apály van, Jeffy és tizenegy éves lánya, Amity levették az edzőcipőjüket és a zoknijukat, feltűrték a farmernadrágjukat, és begázoltak a vízben ahhoz a simára csiszolt sziklaformációhoz, ami a kaliforniai Suavidad Beach belvárosi tengerpartjának északi részén emelkedett ki a hullámokból. Leültek egymás mellé, felhúzott lábakkal, a térdüket átkarolva, nyugat felé, a Távol-Kelet irányába bámulva, ahol Japán terült el több ezer kilométerre tőlük a másnapi délutánban.

– Olyan, mintha egy időgépben élnénk – szólalt meg Amity.

– Mire gondolsz?

– A bolygó egyik része a jövőben van, a másik a múltban, és Japánban már holnap délután van.

– Lehet, hogy Tokióba kéne költöznöd egy hónapra, hogy mindennap felhívj, és elmondd, melyik ló fog nyerni a Santa Anitán.

– Igen – válaszolta a kislány –, de ha ezt meg lehetne csinálni, már mindenki őrült gazdag lenne a fogadási csalásokból.

– Vagy nem lennének lóversenyek, mert tönkrementek volna a csalók miatt, és azoknak a szegény lovaknak megszűnne a munkahelyük.

– És tudod, hogy ez mit jelent – válaszolta Amity.

– Tudom?

– Soha ne csalj. Becsületesnek lenni mindig könnyebb.

– Ezt hallottad valakitől, ugye?

– Teljesen ki lett mosva az agyam.

– Az apák nem végeznek agymosást a gyermekeiken.

– Lótúrót.

– Nem, tényleg. Propagandával árasztjuk el őket.

– Mi a különbség?

– A propaganda gyengédebb az agymosásnál. Gyakran észre sem lehet venni.

– Ó, én észrevettem ám – válaszolta a kislány. – Mert mindig ezt csinálod.

– Rettenetes, hogy mennyire el vagy nyomva.

Amity felsóhajtott. – De emelt fővel viselem.

Jeffy elmosolyodott, és megcsóválta a fejét. Az a csodálatos, mágikus dolog, amiről mindig is álmodozott, már régen megtörtént. És Amitynek hívták.

Enyhe szellő szállt feléjük a tengerről, halvány sóillatot és – Jeffy hite szerint, sőt meggyőződése szerint – távoli országok egzotikus aromáit sodorva magával, amelyek olyan visszafogottak voltak, hogy az orruk éppenhogy csak megsejthette őket.

Némi hallgatás után Amity folytatta: – És becsületes dolog volt hét évet várni?

– Hét évig ébren tartani a reményt. Igen. Reménykedni mindig helyes döntés.

– És nem lenne helyes még hetet várni?

– Soha nem fogom feladni a reményt, édesem. De előbb-utóbb… tovább kell lépnünk.

Hét évvel azelőtt, amikor Amity négyéves volt, Michelle elhagyta őket. Azt mondta, hogy üresnek érzi magát, hogy semmi nem olyan az életében, mint amit várt. Hogy a kezébe kell vennie a sorsát, és utána hazamegy majd Jeffyhez és Amityhez.

Soha többé nem hallottak felőle.

Jeffyhez hasonlóan Michelle Jamison is a napos Suavidad Beachben született és nevelkedett. Talán akkor támadt fel benne először az az érzés, hogy az élet nem úgy megy, ahogy kellene neki, amikor az anyja belehalt a szülésbe.

Huszonkét évvel később, alig egy nappal azután, hogy Michelle megszülte Amityt, szeretett apja, Jim Jamison, egy áramszolgáltató cég munkavezetője áramütést kapott és meghalt, miközben egy transzformátor karbantartását felügyelte egy föld alatti helyiségben.

Ezért Amity születésnapja nemcsak az apja halálára emlékeztette Michelle-t, hanem az anyjáéra is, aki a saját születése napján hunyt el. Michelle nem volt pesszimista vagy depressziós, sőt eleven nő volt, remek humorérzékkel, aki imádta az életet. De időnként úgy érezte, hogy a szülővárosa elátkozott egy hely, hogy amíg ott marad, mindig is túlságosan nyomasztani fogja a múlt.

Azért ment el, hogy megkeresse önmagát, de a jelek szerint nem találta meg.

Jeffy is megpróbálta megkeresni, de hiába. A magánnyomozó, akit hét évvel korábban fogadott fel, kudarcot vallott, és az is, akihez alig egy évvel korábban fordult. Egy eltökélt nő olyan hatékonyan meg tud változni, hogy csak jóval komolyabb erőforrásokból lehetne megtalálni, mint amik Jeffy rendelkezésére álltak. Michelle, aki soha nem ismerhette az anyját, az apját pedig egy nappal Amity születése után veszítette el, és akinek ráadásul azzal is szembe kellett néznie, hogy a zenészi álmai valószínűleg elvetéltek, nagyon labilis lelkiállapotba került. Jeffy magát hibáztatta, amiért nem vette észre, hogy mennyire. Azt kívánta, bárcsak ne engedte volna el.

Michelle már elég régen eltűnt ahhoz, hogy a hatályos jogszabályok alapján halottnak nyilváníttathassák, de Jeffy nem tette meg ezt a lépést. Ezt a lehetőséget nem volt hajlandó elfogadni. Amíg hisz abban, hogy Michelle boldogan éli az új életét… hát, addig úgy is van. A hit meglepő erővel bír. Ezért Jeffy csak a házasságuk felbontását kezdeményezte.

Ezen a héten hagyták jóvá a kérvényét.

Harmincnégy évesen már nem kezdhetett mindent elölről. Csak a lábadozása kezdett elmúlni. Még mindig viselte a jegygyűrűjét.

Lassú, könnyed hullámok nyalogatták az alacsony sziklaképződményt, amin a lányával ültek, és a békés tenger halkan zsolozsmázott a parton, mintha titkokat suttogna a homokba.

– És ha anya egyszer csak hazajön? Akkor ismét feleségül veszed?

Már olyan régen éltek együtt ezzel a veszteséggel, hogy sem bánatot nem tápláltak magukban, sem haragot. Michelle gondolata csak édes melankóliát váltott ki belőlük, némi nosztalgiával megfűszerezve – nem azzal kapcsolatban, ami volt, hanem ami lehetett volna. Az idő valóban mindent begyógyít. Tudták, hogy ez a seb mindig érzékeny marad, de már nem állt el a lélegzetük a fájdalomtól, ha megpiszkálták.

– Szerintem anyád nem lenne hajlandó ismét hozzám jönni, cserkészlány. Neki nem rám volt szüksége.

– Hát, ezzel kapcsolatban tévedett.

– Nem biztos. Mindketten álmodozók voltunk, de nem egyformán. Ő olyan dolgokról álmodozott, amik valóra válhatnak… arról, hogy dalokat ír, lemezeket készít, és sikeres lesz. Én pedig… én arról álmodoztam, hogy az 1930-as években élek, és láthatom Benny Goodmant élőben játszani a New York-i Hotel Pennsylvania Manhattan Szobájában. Vagy soha nem létezett világokról, Tolkientől Heinleinig. Én imádom a nagy zenekarokat és a hobbitokat, nagykanállal falom a csodákat. De anyukád… ő csinálta a csodát, a gyönyörű zenéjét. Én értékeltem a munkáját, szerettem, de neki nálam nagyobb közönségre volt szüksége.

– Tévedett veled kapcsolatban – ismételte meg Amity, nem haragosan, csak lefegyverző meggyőződéssel.

Michelle abban tévedett, hogy ha otthagyja a lányát, megtalálhatja az élet értelmét. Amity nevelése bőven elég értelmet biztosított volna bármilyen életnek. Jeffy ezt soha nem mondogatta a lányának, mert elég jól ismerte őt és önmagát is ahhoz, hogy tudja, mi lenne belőle. Nem akarta elrontani a finom vacsora emlékét, elhomályosítani a csillagokat és elhalványítani a tengert a könnyeikkel.

– Mutasd meg a Göncöl szekeret – kérte a kislány.

– Amit Ursa Majornak is neveznek. – Jeffy átkarolta a lányát, és addig kutatott az égbolton, amíg meg nem találta a Göncöl rúdját, és körbe nem tudta rajzolni az egész csillagképet. – Azóta ott lebeg, hogy arra használták, hogy ideszállítsák vele a többi csillagot a csillagmedencéből, majd szétszórják őket az égbolton.

Pár perccel később kigázoltak a partra, és felvették a cipőjüket.

Alig fél órát kellett sétálniuk az otthonukig. Az éjszaka fiatal volt és meleg, és az útjuk egy részét kirakatok szegélyezték – néhány művészeti galériáé is –, amelyeknek a tartalmát megcsodálhatták. Olyan emberként, aki mindig is úgy érezte, hogy túl későn született, Jeffy gyakran elcsodálkozott azon, hogy miket neveznek kifinomult művészetnek ebben a furcsa világban.

Az Oak Hallow Roadról leágazó Shadow Canyon Lane hét háza közül az első egy esküvői tortára emlékeztető viktoriánus épület volt két tornyocskával, meredek tetővel és alkóvos tetőablakokkal, amikről nem sajnálták a kőcirádákat. Két oldalról büszke tölgyek vették körül. A ház Marty és Doris Bonneré volt, akik kedves embereknek bizonyultak, messze nem olyan puccosnak, mint a rezidenciájuk. Nemrég elutaztak vakációzni, a kulcsukat pedig Jeffynél hagyták.

Az ő házuk Amityvel egyszintes volt. Palatetővel. Helyi homokkőből épült falakkal. A kőművesmunkát Jeffy végezte el, akit az apja tanított ki. Fúvottüveg-lámpáik meleg, borostyánszínű mintázatot rajzoltak a tornácra, a magas pálmafák holdcsókolta koronájában szellő suttogott.

A verandán lévő két hintaszék egyike foglalt volt.

Amity azt mondta: – Rémes bácsi az.

Tartalom

Az éjjeli látogató

1. rész – Mindennek a kulcsa

2. rész – Annak vonzereje, ami lehetett volna

Az éjszakai látogató

3. rész – Végtelen remények, végtelen veszélyek

4. rész – A megfelelő Michelle

5. rész – Amelyben lopakodnak

6. rész – Még mindig világokra egymástól

7. rész – Gyakran még a jók is meghalnak

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans Extra Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Overpass – SIL Open Font License