A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Beautiful Graves, 2022

Fordította

LADÁNYI KLÁRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Vakmerő (Vágyak iskolája-sorozat 1.), 2021

Vagány (Vágyak iskolája-sorozat 2.), 2021

Vadító (Vágyak iskolája-sorozat 3.), 2022

A szívtipró (Bostoni Bikák 1.), 2022

A szégyentelen (Bostoni Bikák 2.), 2022

A szörnyeteg (Bostoni Bikák 3.), 2022

A szélhámos (Bostoni Bikák 4.), 2023

Copyright © 2022. BEAUTIFUL GRAVES by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektor: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-29-7

„Szeretett dolgaink árulják el, mik vagyunk.”

(Aquinói Szent Tamás)

„A remény az éber ember álma.”{1}

(Arisztotelész)

Lejátszási lista

Duran Duran: Save a Prayer

Oasis: Don’t Look Back in Anger

Annie Lennox: No More ãI Love You’sÓ

Dubstar: Stars

The Hollies: The Air That I Breathe

Goldfinger: Put the Knife Away

Előszó

Nem ilyennek képzeltem el, ahogy egyszer majd belépek ebbe a templomba.

Fekete ruhában, karikás szemmel, kicserepesedett szájjal.

A gyomromban csak egy csésze langyos kávé kavarog éppen, amivel bevettem a nyugtatót.

Bár mindenki itt van, hogy támogasson, tudom, ez mit sem ér. Az a helyzet a tragédiákkal, hogy soha nem rázhatod le a Nagy Magányt. Egyszer csak utolér. Az éjszaka közepén. Amikor sietősen lezuhanyozol. Amikor oldalra fordulsz az ágyban, és az ágynemű ránctalanul feszül ott, ahol a szerelmednek kellene lennie.

Az élet jelentős eseményeit mindig egyedül éljük át.

Csakhogy nem állok készen a búcsúzásra.

– Nem kell maradnod a temetésre – mondja apa tömören, gyakorlatiasan. Emberek mellett haladunk el. A tekintetemet határozottan a templom ajtaján tartom, nem akarok szemkontaktust teremteni. – Megértik. A poklot járod meg épp.

Talán helytelen, hogy nem érdekel, mit gondolnak az emberek, de őszintén így érzek. Nem leszek itt, amikor a földbe eresztik a koporsót. Már rég nem leszek itt, amikor mindenki összeomlik. Mielőtt valósággá válna az egész. Talán gyáva vagyok, de ezt egyszerűen nem bírom ki, egy újabb idő előtti búcsúzást.

– Lefogadom, hogy gyönyörű lesz a sírja – hallom meg a saját hangomat. Egészen a gyomromból szökik fel, akárcsak a gyomorsav. – Benne minden gyönyörű.

– Volt – helyesbít egy hang mögöttem.

Nem kell hátrafordulnom, hogy tudjam, kié.

Azé a férfié, akiért a szívem másik fele dobog.

És tessék, nem bírom tovább. Fél méterrel a templom bejárata előtt térdre rogyok, és előrebukó fejjel zokogni kezdek. A gyászolók fojtottan sutyorognak körülöttem. „Szegény pára.”, „Nem ez az első, hogy tragédia érte.” és „Most mihez kezd?”

Jogos a kérdés. Fogalmam sincs, mihez kezdjek. Hiszen még a legjobb időszakokban is mindig őrlődtem.

A most eltemetendő és a mögöttem álló férfi között.

I. rész

Egy

Tizennyolc évesen

Egy kihívással kezdődik a La Ramblán.

A legjobb barátnőm faragatlan próbálkozásával, hogy felhívja magára egy srác figyelmét.

– Megölöd magad, haver!

Pippa a srác szájában lógó cigarettáért nyúl. Kihúzza és széttöri.

Egy órája vagyunk Barcelonában, és máris igyekszik kreatív módszerekkel megöletni mindkettőnket.

– Tessék! Szívesen! Épp most mentettelek meg a ráktól – libbenti meg ombre haját, és már be is suhan egy gyógyszertár fotocellás ajtaján, faképnél hagyva a srácot.

– Bocsi! Elfelejtettük becsomagolni a jómodorát – motyogom a járdán ácsorgó dohányzónak, ahogy kikapom a fülemből a fülhallgatót.

Így működünk mi Pippával. Ő galibát okoz, én pedig elsimítom. Ő forrófejű és problémás, én meg olyan érzelemmentes vagyok, akár egy jégszobor egy királyi esküvőn. Ő egy lámpaoszloppal is képes lenne csinálni, míg én… nos, még mindig úgy sejtem, hogy aszexuális lehetek, annak ellenére (vagy éppen azért?), hogy néhány hónapja elveszítettem a szüzességemet.

Pippával régóta ismerjük egymást. Az ovi első napján találkoztunk, és össze is vesztünk a formarendező kockán (amivel beverte a fejem, úgy mesélik). Azóta elválaszthatatlanok vagyunk.

Én vagyok a hátborzongató, katonabakancsos gót lány az ő ragyogó, színpompás, Ariana Grande énje mellett.

Ugyanabba az általánosba, középiskolába és nyári táborokba jártunk.

Most pedig mindketten beiratkoztunk a Berkeley-re.

Pippa ötlete volt, hogy menjünk el Barcelonába két hétre. Az utolsó nagy dobás, mielőtt elkezdenénk az egyetemet. Ő az anyukája révén félig spanyol, és az egyik nagynénje, Alma Barcelonában él, ami azt jelenti, hogy ingyen lakhatunk nála.

– Hozzunk egy új szabályt! – veszem a vállamra a hátizsákom, ahogy belépünk a zölden világító Farmacia: 24 Horas felirat alatt. – Nem bosszantod többet a helyieket! Ha belekeveredsz egy utcai verekedésbe, én elmegyek melletted, mintha nem is ismernélek.

Ez nem igaz. Elévetném magam, ha rálőnének. Csak erre azért inkább ne kerüljön sor.

– Kérlek! – horkant Pippa, ahogy felkap egy zöld kosarat a testápolás szekció felé menet. – Két hetünk van az őrületre, mielőtt visszatérünk a valóságba. Az egyetem komoly dolog, Lawson! Pontosan most jött el az ideje az utcai verekedésnek. Különösen egy olyan dögös pasival, mint ő odakint.

Sampont, balzsamot, fogkrémet és két fogkefét dob a kosarunkba. Én még pakolok bele fájdalomcsillapítót, naptejet és testápolót is. Egyikünk sem akart olyasmit rakni a bőröndjébe, ami szétrobbanhat.

Pippa megáll a sor közepén, a borotválkozási kellékeknél.

– Szerinted lehet itt esemény utáni tablettát kapni recept nélkül?

– Miért? Védekezés nélkül tervezel lefeküdni egy random pasival? – kérdezem.

– Csak kíváncsi vagyok, oké? Senki nem mondta, hogy be is venném! – von vállat, aztán megfogja a kezem, és behúz a következő sorba. Tisztában vagyok azzal, hogy nagyjából öt decibellel hangosabban beszélünk mindenki másnál az üzletben. Ami még csak nem is üres. Egy idős pár beszél a gyógyszertároshoz, egy terhes nő méreget egy üveg hashajtót, és egy csapat focimezes srác bőrgomba elleni krémet nézeget.

Pippa megáll a sor mellett, amit mi csak Kéjtárnak szoktunk hívni. Végighúzza lángvörös, hegyes körmét a különböző termékeken.

– Ne felejts el óvszert venni! – rágom a fekete körömlakkom. Nagyon szeretnék már kimenni innen. Be akarom vetni magam a nagynénje zuhanyzójába, hogy lemossam magamról a tizenkét órás repülőutat, aztán pihennék. – Tudod, csak a biztonság kedvéért. Hátha meggondolod magad azzal kapcsolatban, akarsz-e Chlamydia-fertőzést hazavinni szuvenírként.

– A Chlamydia elég béna szuvenír lenne – fordítja felém a tekintetét Pippa vigyorogva. – Igazi szuvenírre van szükségünk. Tetkót fogunk csináltatni!

– Te csináltatsz tetkót – javítom ki. – Én nem.

– Miért nem? Nem is félsz a tűtől! – mered a patkó alakú piercingre az orromban, ahogy felvonja a szemöldökét.

Megigazítom az ékszert.

– A piercinggel nincs baj. A tetoválás elköteleződést jelent, én meg olyat nem csinálok. Szükséges emlékeztetnem téged, hogy egyetlen gabonapehely mellett sem tudok elköteleződni?

– Pedig de! – bosszankodik. – A mogyoróvajas golyókért odavagy!

– Akármennyire is odavagyok a mogyoróvajas golyókért, bármikor szívesen elpusztítok egy tálka kukoricapelyhet vagy almás-fahéjas karikát.

– Almás-fahéjas karika – borzong meg. – Néha azt hiszem, menthetetlen vagy. Amúgy meg muszáj tetkót csináltatnod! Az anyukád rohadt büszke lesz rád, ha ezt megléped!

– Megbirkózom a teherrel, hogy csalódást okozzak neki.

Pippának egyébként igaza van. Barbara „Barbie” Lawson teljesen odalenne azért, ha az egész karomat teletetováltatnám. Ő maga is televarratta a háta nagy részét, a vádliját és a csuklóját a szívének kedves idézetekkel. „A tetoválás olyan, mint amikor letapétázol egy fehérre mázolt falat”, mondja mindig.

Anya az angliai Liverpoolban született, és tizenhat évesen szökött el San Franciscóba. Nem az a tipikus anyuka. Ezért szeretem őt nemcsak szülőként, hanem emberként is.

– Ever! – toppant Pippa. A teljes nevem Everlynne. De most komolyan, az élet túl rövid, hogy minden alkalommal kimondjam. – Na!

A mutatóujjaimból keresztet formázok, mintha a barátnőm vámpír lenne.

– Áh, jól van! – tárja szét a karját Pippa, mielőtt elvesz egy csomag óvszert. – Nincs tetkó, de meg foglak rontani! Ez így nem mehet tovább! Everlynne Bellatrix Lawson, nagyon-nagyon rossz kislány voltál. És ez alatt azt értem, hogy jó. Nagyon jó, gyomorforgatóan jó. Z generációsok vagyunk! Az elcseszés a génjeinkben van, oké? A közösségi média és a Kardashianok mellett nőttünk fel!

– Elég dolgot elcseszek anélkül is, hogy dugnék valakivel – mondom, habár mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Ami a lázadást illeti, én brutálisan unalmas vagyok.

– Hagyom a tetoválás dolgot, ha megígéred, hogy használsz ebből a kéthetes nyaralásunk alatt – lengeti meg az óvszeres dobozt. Mindjárt elsüllyedek szégyenemben. Csak azért nem teszem, mert nem akarom még inkább magunkra vonni a figyelmet.

Valaki kuncog a szomszéd sorban. Hallgatóságunk akadt. Hip, hip, hurrá!

– Nem vagyok már szűz – kapom el tőle az óvszert, és a kosárba süllyesztem a tampon meg a fogkrém alá.

– Hát, Sean Dunhammel csináltad, szóval számít az egyáltalán? – szól be Pippa.

Horkantás hallatszik, de nem látom, kiből jött, mert egy óvszeres dobozokkal feltöltött polc kitakarja. Tiszta szívás angolul beszélni. Akárhova mész is, mindenki érti, amit mondasz.

– Hé! Végigcsináltuk!

– Inkább végigvergődtetek rajta, annyira gyenge volt. Egy másodperccel utána szakítottál is vele – vág vissza Pippa.

Pontos. Zavaróan pontos. Ezzel nem tudok vitatkozni.

– Mi van, ha nem tetszik meg senki? – fonom össze a karomat a mellem előtt.

– Soha nem szokott – sóhajt. – Nem számítok rá, hogy szerelmes leszel itt. Csak a gyönyör miatt csináld!

Az a valaki a másik sorban most már hahotázik. A hang határozottan egy férfihoz tartozik. Mély és barátságtalan.

Vajas pattogatott kukoricát is kérsz a műsor mellé, hapsikám?

– Meg kell tanulnod csapatjátékosnak lenni, Ever. Ez a feladatod ezen az úton! Gyönyört találni egy vadidegennel, következmények nélkül, kapcsolat nélkül. Csak összejönni valakivel külföldön.

Biztos vagyok benne, hogy a valaki a másik sorban éppen eleget hallott már a szexuális életemről (vagy annak hiányáról), így gyilkos pillantással meredek Pippára.

– Nem fekszem le vadidegenekkel!

– De, igen!

– Nem!

– Akkor tovább kell téged nyaggatnom, hogy tetováltass velem te is!

Felmordulok, mert már elegem van a bohóckodásából.

– Tökmindegy. Elhasználok egyet. Menjünk, keressünk valami harapnivalót! Telefonálnom kell.

– Ha Barbie-t hívod lelki támaszért, ne is erőlködj! Nekem adna igazat, és ezt te is tudod. – Pippa tündérként tovalibben, kacagásfoszlányokat hagyva maga mögött.

Előveszem a telefonomat a táskámból, és várom, hogy a térerőcsíkok megjelenjenek.

Felhívom anyát. Az első kicsengésre felveszi annak ellenére, hogy a jó ég tudja, hány óra van most Kaliforniában.

– Ever! – búgja. – Milyen Barcelona?

– Még nem egészen egy órája vagyunk itt, és Pippa máris megpróbált összebalhézni az egyik helybélivel, óvszert vett, és megpróbált rábeszélni egy tetoválásra.

– És, gondolom, téged kiborít az egész? – Anya hangjában mosoly bujkál.

– Jesszus, anya! Mintha ismernénk egymást!

– Na, tessék! Minden rendben Pipperföldén. – Pippa és Ever. Szeretem, hogy becenevet adott nekünk. Barbie Lawson überkirály anya.

– Máris hiányzol – mélyesztem a fogam az alsó ajkamba.

– Igazából – kuncog – azért vagyok ébren, mert épp a fotóalbumaidat nézegetem. El sem hiszem, hogy a kislányom az óceánon túl, Európában van egy csajos nyaraláson!

Öhm. Nem fogom elsírni magam a Kéjtár sorban! Nem!

– Na igen, én sem hiszem el. Most mennem kell, anya. Szeretlek!

– Én téged még annál is jobban.

Megszakítom a hívást, és éppen a hátsó zsebembe raknám a telefont.

Egy árnyék vetül rám, elállja az utat az átjáróhoz. Felnézek. A cigizős pasi az az utcáról. Pippának igaz van. Tényleg egész dögös. Nem annyira nyilvánvaló módon. Mintha az én ízlésemhez igazították volna. Éles szénvonalakkal megrajzolt, akár egy manga karakter. Magasabb, mint amit általában vonzónak tartanak, és vékony. A testtartása egy hervadt napraforgóra emlékeztet. A fejét lehorgasztja, mintha nem hallaná jól az átlagos magasságú embereket. A szeme sötétkék, az állkapcsa szögletes, az orra egy kissé túl hosszú és hegyes. Az orrának átlagossága még több teret enged az amúgy tökéletes vonásai kitűnéséhez. Az anyatermészet zsenialitását mutatja, hogy egyszerre tette őt vonzóvá és rokonszenvessé.

– Vízibomba – mondja amerikai kiejtéssel.

– Hogy micsoda?

Az óvszeres polc felé biccent. Ja, igen. Pippa őrült követelése, hogy el kell használnom legalább egy óvszert.

– Töltsd meg, és vágd a fejéhez.

– Ez gonosz! – mondom.

– Gonosz lenne? Nem. Inkább igazságos.

– Nem csinálhatok belőle vízibombát. – Megigazítom az orromban a patkó alakú ékszert. – Az csalás.

Azt akarom, hogy lássa az orrom közepén csillogó karikát. Nem tudom, miért. Talán azért, mert bokáig felhajtott, kopott Levi’s farmert és rongyos tornacipőt hord. Vagy talán a kócos haja és az „Antiszoc Klub, jelentkezés nem szükséges” feliratú pólója szólított meg, mint amikor a vonaton egy vadidegen a kedvenc könyvedet olvassa.

– Nem tudtam, hogy morális magaslaton játszunk – vigyorodik el dilisen. Valami megolvad bennem. Meleg, ragacsos és megül a gyomromban. Jesszus! Nem csoda, hogy Pippa a pasik megszállottja. Ez olyan érzés, mint felülni a hullámvasútra, miután egy hatalmas burritót toltál az arcodba.

Hirtelen túlságosan is elevenen érzékelem a karomat. Mindig is ilyen hosszú volt? Ennyire nehéz? Ennyire ügyetlen?

– Hallgatóztál? – kérdezem, és próbálom az ő szemén keresztül nézni magam. A lelapított, vörös hajamat, aminek a színe egy tökéletesen elszáradt őszi falevélével vetekszik. Ám mivel a föld népességének nem egészen két százalékának van csak vörös haja, nincs szívem befesteni.

Megemeli a kezét, és a kis csomag felé bök.

– Ezért jöttem.

– Szájceruzáért? – vonom fel a szemöldököm. – A műszempillád mellé?

Sötét él vegyül a mosolyába, ami hívogat, hogy menjek közelebb, és lessek be.

– Oké – vonja meg a vállát. – Azért jöttem be, hogy kiosszam a barátnődet, de aztán maradtam a műsorra. Perelj be!

– Ne haragudj miatta! – kuncogok. – Pippa jó fej amúgy. Amolyan „néha beragasztanám a szád, de azért mindig szeretni foglak” módon.

– Ha te mondod.

– Én mondom. Bizony! Újra és újra. Ő a legjobb barátnőm.

Valahol a tudatom mélyén észreveszem, hogy elképesztően különösen viselkedem. De szeretném, hogy a beszélgetés folytatódjon.

– Ti ketten különböztök.

– Miért? Azért, mert ő Népszerű kisasszony, én meg gót vagyok?

– Aha – közli.

Ez a pasi egy igazi lázadó. Eredeti. Nem úgy, mint én meg az esztétikusan cuki orrkarikám.

Aztán azt mondja:

– A tucatemberek nem forradalmárok. Semmi jó nem származik tőlük. Az átlagos egyenlő a kényelemmel.

– Ebben a kijelentésben valahol egy bók bújt meg? – hunyorgok.

Az ajka enyhén felhúzódik. Hirtelen könnyűnek érzem magam, mintha lufi módjára elsodródhatnék, ha továbbra is kitüntet a bódító figyelmével.

– Szeretnéd, hogy így legyen?

Szerintem a fakó hangszíne ellenére nem annyira laza, mint amilyennek szeretné, hogy higgyem. A szívem a mellkasomhoz csapódik. Ám mivel a remény jó recept a katasztrófára, igyekszem minden szögből szemügyre venni. Talán az elbűvölő és különc barátnőm miatt van itt, és hamarosan az egyik szárnysegédjére hagy, miközben neki udvarol. Számtalan estét töltöttem kínos beszélgetéssel, amíg Pippa durván flörtölt valakivel. Általában nem hat meg a dolog, most azonban tudom, fájni fog, ha őt akarja.

– Mit hallgatsz? – vált témát a vállamra vetett fülhallgató felé bökve az állával, amikor én éppen azt kérdezem, hogy:

– Szóval most itt nyaralsz, vagy…?

Mindketten felnevetünk. Én válaszolok először.

– A valaha rögzített legjobb dalt a világon.

– Rick Astley Never Gonna Give You Upját? – kerekedik el a szeme színpadiasan.

Még többet nevetünk.

– Nem, de az évtizedet eltaláltad.

– Kihívás elfogadva! – dörzsöli össze a tenyerét. Látszik rajta, hogy felkeltettem az érdeklődését. – Lássuk csak! – Lassan végigmér, tanulmányoz, mintha a válasz a pólómra lenne írva. – Azt mondanám, hogy a Where Is My Mind? az, a Pixies-től.

– Akkor tévednél, barátom! – Odafordítom a telefonom, és megmutatom az iTunes applikációt, ami még mindig a képernyőn táncol. – Save a Prayer a Duran Durantól.

– Basszus! Az egy nagyon jó szám.

– Az anyukám kedvence. – Úgy érzem, a mosolyom mindjárt szétrepeszti az arcom.

– Most te jössz! – emeli fel a telefonját, aztán görgetni kezd, és kiválaszt egy dalt. – Mi van most az iTunesomon?

– Mondj egy évtizedet!

– Kilencvenes.

– Az nem igazán szűkíti le – dőlök neki egy síkosítós polcnak. – Szeretném az érdemeid között tudni, hogy amit hallgatsz, az nem a Smells Like Teen Spirit.

– Ó, köszönöm, hogy elnéző vagy velem. Britben gondolkozz! – vigyorog.

Összevonom a szemöldököm, ahogy gondolkodom.

– Don’t Look Back in Anger az Oasistől.

– Végső válasz?

Tétován bólintok.

– Igen.

Felém fordítja a telefont, és meglátom, hogy igazam volt. Hűha! Mi a szar! Csak nem önmagam pasi verziójával futottam össze?

– Hogy csináltad ezt? – kérdezi. Másként néz rám, mintha átmentem volna valamiféle vizsgán.

– Levontam a következtetéseket. A Blur és az Oasis közötti csatában te határozottan a munkásosztálybeli bandát választanád. Plusz az a gitárszóló!

– Szerintem annyira vicces egy másik angolbarát amerikaira bukkanni… Spanyolországban.

– Az anyukám angol. Neked mi a mentséged?

– Semmi – vonja meg a vállát. – Van, hogy az ember rossz helyen, évtizedben, korszakban születik.

– Mennyire igaz – hallom meg magam. – Most pedig neked kell megválaszolni az én kérdésemet!

Az arca megigéz. Mintha soha nem láttam volna még emberi arcot. Ez nem szokványos Everlynne-féle viselkedés. Általában, ha találkozom valakivel, számolom a perceket, hogy mikor búcsúzhatok már el tőle. Nem arról van szó, hogy utálnám az embereket. Vannak, akiket még szeretek is. De jobban szeretem az időmet a gondosan kiválasztott könyveimmel, zenémmel és állataimmal tölteni. Ez a három ritkán okoz csalódást.

– Én… – kezdi a cigis srác, de Pippa belevág a beszélgetésünkbe, ahogy meglóbálja a két nejlonszatyrot a kezében.

– Tessék! Vettem egy csomó csokit! PMS-elek. Te PMS-elsz? Amióta a ciklusunk összehangolódott, úgy érzem, hogy… – Megtorpan, ahogy észreveszi a cigis srácot. (Amúgy hogy is hívják?) Ismét majdnem elsüllyedek, amiért nemcsak a szexuális előéletemről, de a menstruációs ciklusomról is mindent megtud a srác.

– …Szia? – biccenti oldalra a fejét zavartan.

A srác belenyúl a szatyorba, előkap egy csokiszeletet, kibontja, és egy harapással befalja.

– Helló, cigirabló!

Pippa eltátja a száját.

– Mi mást eszel még így?

– Szeretnéd tudni, mi?

– Ami azt illeti, igen – mosolyog rá csábosan.

Olyan unott, rosszfiús pillantást vet rá, aminek a hatására a tinilányok posztereket vesznek.

Idegesen nézek egyikükről a másikra, hogy most leszek-e szemtanúja egy fergeteges szerelembe esésnek.

Hirtelen ráeszmélek, hogy nagyon, nagyon nem szeretném azt hallgatni Pippától, hogyan csókol a srác. Nem akarok hallhatóan olvadozni, közben úgy tenni, mintha örülnék neki, miután megtörténik az elkerülhetetlen, és lefekszenek egymással. Minél tovább bámulnak egymásra, annál jobban izzadok. Végül elviselhetetlenné válik a dolog. A csend, az esély, hogy Pippa és a cigis srác ajka összefonódik az egyik barcelonai szórakozóhely sötét zugában, miközben egy lassú Arctic Monkeys-dal szól, én pedig felületes beszélgetésbe elegyedek az egyik haverjával.

Mi lett a „tucatemberek nem forradalmárok” dologgal?

Pippa szóra nyitja a száját, egész biztosan azért, hogy flörtöljön vele. Valami megszáll. Megragadom a barátnőm csuklóját, és elhúzom onnan. Ő mögöttem botorokálva próbálja kiszabadítani a kezét. Csakhogy engem hajt a félelem.

– Mit művelsz? – kérdezi. – Olyan nagyfarok-kisugárzása volt! Menjünk vissza!

– Nem! – A légkondis gyógyszertár kiokád minket a fákkal szegélyezett sugárútra. – Nem hagyom, hogy engedj a vágyaidnak, és tönkretedd a csajos nyaralásunkat azzal, hogy egy pasi köré szervezed az életed.

Úgy tűnik, ez az oka annak, hogy idő előtt távoztunk. Hirtelen jött az ötlet, de mostantól kezdve foggal-körömmel ragaszkodom hozzá.

– Jóságos ég, te dilis! Ezért csináltad? – áll meg, ahogy a sarokra érünk, és rácsap a kezemre. – Azt hitted, hogy én akarok rámozdulni?

Olyan tíz méterre vagyunk a gyógyszertártól. Megtorpanok és körbenézek.

– Vagy ő készült rád mozdulni. Tökmindegy. Ugyanaz.

– Hát, akkor így jártál, Lawson, mert amikor azt mondtam, cuki, úgy értettem, hogy neked. Úgy nézett ki, mint egy lelkedig hatoló fényvisszaverődés. Még soha nem láttam ehhez foghatót. Úgy vigyorogtatok egymásra, miközben beszélgettetek, mint két bolond. Csak biztosra akartam menni, hogy számot cseréltek. Nem mindennap mutat életjeleket a legjobb barátnőm.

Most nekem áll el a szavam.

– Ezért csináltad?

A karomhoz csapja az egyik szatyrát.

– Igen, tökfej!

– De úgy bámultátok egymást!

– A tekintete azt sugallta, kopjak már le! – nevetett. – Ráadásul nem is fogta vissza magát.

Mindjárt hányok. Sőt, azt hiszem, egy kicsi fel is jött a számba. Ebben a pillanatban.

– Akkor miért nem csináltad?

– Próbáltam biztosra menni, hogy nem szúrja el.

– Ó, Pippa!

– Ne ó, Pippázz itt nekem! Szaladj vissza, és add meg neki a számodat!

– Csak így? – pislogok, továbbra is földbe gyökerezett lábbal.

Megvonja a vállát.

– Kivillanthatod a cickódat is a drámai hatás kedvéért, gondolom.

Úgy szelem át a levegőt, akár egy ragadozó madár. Berobbanok a patikába, és ide-oda kapom a fejem. Ha a cigis srác megkérdezi, mit keresek itt, azt fogom mondani, hogy elhagytam a pénztárcámat. Végigjárom a sorokat, benézek a mosdókba, még a fotófülkébe is. De a cigis srácot nem látom sehol.

Egyre nő bennem a pánik. Mi van, ha elment? Nem azért jött ide, hogy tényleg vegyen magának egy szájceruzát. Mi van, ha elkerültem? Mi van, ha ennyi volt? Soha nem tudom meg a nevét, hogy hol lakik, hogy a Guns N’ Roses vagy a Nirvana táborába tartozik-e (jobban teszi, ha Guns N’ Roses-rajongó, különben sok mindent meg kell magyaráznia).

– Ő menni utánad – cöcögött a patikus a pult mögött erős spanyol kiejtéssel.

Odafordulok hozzá.

– Tényleg?

– Ja, gyors volt – mosolyog bocsánatkérőn. – De te gyorsabb.

{1} Rokay Zoltán fordítása