Marco Polo

Anekdoták és a valóság

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

Rájuk fújt az Isten…

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Marco Polo

Anekdoták és a valóság

Első kiadás:
Így élt Marco Polo
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1974

A kötetben található idézetek, Marco Polo útleírásának
magyar nyelvű kiadásából valók. (Marco Polo utazásai
Fordította: Vajda Endre. Gondolat Könyvkiadó, 1963.)

© Rónaszegi Miklós, 1974
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9827283-5-3

www.ronaszegimiklos.com

MARCO POLO
velencei kereskedő

1254-ben született Velencében,
1323-ban ugyanott halt meg.

1271-ben indult el szülővárosából, beutazta Ázsiát, a tatár birodalmat, eljutott a Csendes-óceán szigeteire és Indiába. Huszonnégy évi távollét után 1295-ben tért haza Velencébe.

1298-ban a genovaiak fogságába került, ekkor mondta tollba emlékezéseit. A könyv számtalan példányban terjedt el, és valósággal lázba hozta a középkori Európát.

Ilyennek látta vagy inkább képzelte Velencét az 1400-ban megjelent francia nyelvű Marco Polo-kötet, a Csodák könyve miniátora

Az Adria királynője

Velence, ez a gyönyörű és hajdan nagy hatalmú város, ma már csak élő múzeum. Turisták kóborolnak a műemlékek között, járják a keskeny utcákat, kikukucskálnak a vaporettók, a velencei vízibuszok ablakain, elmélázva ülnek a lagúnákon végigsuhanó gondolák kopott bársonyülésein, s ott lézengenek a piacok olaszos forgatagában. Végül holtfáradtan leroskadnak a Piazzetta szárnyas oroszlánjának oszlopa tövéhez, hogy sóhajtozva és elégedetten kipipálják ismereteik leltárában a történelmi Európa pompás ékszerét.

Úgy ám, mert a legtöbb turista csak műkedvelő revíziót tart ilyenkor. Lám csak, lám, az útikönyvek azt írják, hogy megvan – s biz’ isten megvan, mert láttuk – a Dózse-palota, a Canal Grande, a Ca’ d’Oro meg a többi érdekesség.

Régen volt, dicsőséges évszázadok emlékei.

S megvan a Szent Márk-templom is, a régi Piazzetta is, vele szemben a San Giorgio Maggiore szigete, rajta a templommal, és nicsak, megvan a Sóhajok hídja, megvannak a vízmosta házak, dézsákban a citromfák és a törpepálmák…

És a velenceiek is, ezek a bűbájosan hangos, vidám emberek.

Ezen már illik elálmodozni. Ez már nincs benne az útikönyvekben, ezt a rekkenő melegben mindenki a maga kedve szerint képzeli el és színezi ki.

Mert ki tudja, az a fagylaltos ott szegrőlvégről talán rokona a hajdanvolt híres zsoldosvezérnek, Colleoninak. Colleoni lovas szobra ott dölyfösködik a SS. Giovanni e Paolo falánál, s rajta a hadvezér éppen olyan keményen néz maga elé, mint fagylaltosunk a motoros tricikli nyergében.

Amott az a szoborarcú, keskeny szájú gondolás talán a nagy Dandolo dózse leszármazottja. A dózse nagy ember volt, híres ember. Igazi velencei. Kilencvenéves vak aggastyán korában még hadjáratot vezetett.

Hát az a borbély, aki békésen ásítozik a boltja ajtajában? Velencei ő is, ámbár ki tudja, őse vajon nem volt-e dalmata kalóz, aki asszonyt rabolni ruccant át az Adrián, aztán itt rekedt fogolynak – férjnek?

S igazi velencei a langusztát kínáló kofa is a piacon, aki olyan időtlen mosollyal néz a vevőire, mintha nem is a tizedik dédanyja, hanem ő maga árulná a portékáját egyhuzamban immár évszázadok óta.

Ám ha valaki a legigazibb velenceit akarja megismerni, ugorjon vissza jó hétszáz esztendőt gondolatban.

A Szent Márk-székesegyház legrégibb formájának rekonstrukciója

Velence városa akkor már hatalmas, erős városként az akkor ismert világ jó részén uralkodott. Volt múltja, voltak hagyományai, voltak már hősei, kiváló hadvezérei és bátor kereskedői. Egyszóval nem ok nélkül lehetett büszke város, amely egyre azon mesterkedett, hogy az uralmát kiterjessze és megerősítse.

Sok érdekes, gazdag épület, amely ma műemlék, abban az időben még sehol sem volt.

Hanem a nagy templom, Szent Márk temploma már állott. Éppen csak szerényebb külsővel, nem ennyire cifrán, mint manapság.

Benne őrizték a város védőszentjének, Szent Márknak hamvait.

Érdekes története volt ennek is. Olyan érdekes, hogy egész legendát szőttek köréje. A derék apostol ugyanis életében sose hitte volna, hogy valamikor egy hatalmas kereskedővárosnak lesz a védőszentje. Szent Péter tanítványaként evangéliumot írt, és szorgalmasan terjesztette a keresztény hitet. Később ő lett Alexandria püspöke, ahol mártírhalált szenvedett. Csontjait egy keresztény templomban őrizték évszázadokon keresztül, mígnem a templom lebontásra került. Szent Márk hamvait a végső pusztulástól két bátor és ravasz velencei kereskedő mentette meg az utolsó percben. Összeszedték az ereklyecsontokat, és egy elemózsiáskosárba rejtették.

Úgy gondolták, hogy a mohamedánok irtóznak a disznóhústól, és rá se néznek majd a kosárra. Így is történt. Szent Márkot disznóhús közé rejtve mentették ki a pogány Alexandriából. (i. sz. 827-ben), és vitték Velencébe, ahol tüstént templomot emeltek a tiszteletére, amelyet aztán évszázadokon át egyre díszítettek, egyre gazdagítottak a hódító és kereskedő utakról hazahordott kincsekkel, mígnem elérte mai pompáját.

A velenceiek szerették Szent Márkot, és igazán hitték, hogy megsegíti őket. A velencei hajósok vagy vértes katonák „Marco! Marco!” kiáltással az ajkukon rohantak az ellenségre, amely rendszerint Mohamed hitét valló „pogány” volt, ámbár éppúgy Szent Márkot hívták segítségül, ha történetesen a katolikus Ferrara, Zára vagy Genova katonái ellen szikrázott a kardjuk.

A jó evangélistát ez nem zavarta. Békésen pihent márványkoporsójában a főoltár alatt. A város pedig azt csinált, amit akart.

– Marco! Marco!

Nemcsak harci kiáltás volt ez. Ha összeesküvést szőttek egymás ellen a nagy nemescsaládok (márpedig ez sokszor megtörtént), a titkos jelszó rendszerint „Marco” volt. Ha kedves fiúgyermek született egy családban, s szép jövendőt jósolt neki a bába, Marco lett a neve. És persze „Marco, Marco!”-t kiáltozott a tömeg minden nagy ünnepkor és körmenetkor. Valahányszor a közös lelkesültség egy pillanatra feledtette, hogy az adriai homokszigetek e csodás városában nemcsak nemesek és dúsgazdag kereskedők, hanem szegény munkások és rabszolgák is élnek.

Kép a Szent Márk-székesegyház faláról. A ravasz velenceiek disznóhús közé rejtve lopják el a pogányoktól védőszentjük hamvait

„Marco, Marco!”-t kiáltozott a tömeg ezelőtt jó hétszáz évvel is, 1271 úrnapján a Piazzetta két oszlopa között. Mert már akkor megvolt a festői kis tér a Canal Grande partján, és állt rajta a két oszlop is (egyiken a szárnyas oroszlánnal), és állt a Campanile szegletes tornya is a Szent Márk tér sarkán, vagyis minden majdnem olyan képet mutatott, mint manapság, csak hát a téren meg a Piazzettán ott sorakoztak a halárusok és a vásárosok bódéi meg asztalkái, az ünnepi esemény jeleként pedig vörös szőnyeg húzódott a templom kapujától egészen a víz partjáig.

A hosszú, vörös szőnyeg két oldalán vértes katonák álltak sorfalat.

Körülöttük kíváncsian lökdösődött a tömeg, és várta, hogy mi lesz. Néha felhangzott az örömteli „Marco!” kiáltás, de amikor odabent a templomban elhallgatott a szent ének, idekint is nagy csönd támadt.

A nagy csöndben galambok százai repültek át a téren surrogó szárnnyal, mint megannyi angyal.

Aztán egyszerre csak kitárult a nagy templom kapuja, újabb kórus zendült, magasztos hangoknak egész vihara zúdult ki a térre. Fiatalemberek csoportja jött elöl. Velence tizenhat leggazdagabb nemescsaládjának fiai. Mindegyik egy-egy zászlót tartott. A zászlón a család jele, címere.

Utánuk zsolozsmázó papok serege következett. Lassan lépkedtek, és meglóbálták kezükben a hármas láncon lógó turibulumokat, a füstölőket.

A szél széthordta a tömjén édes illatát.

A papok után díszes ruhájú testőrök jókora rudakon aranyszőttes baldachint vittek. A baldachinsátor alatt Velence püspöke lépdelt. Kezében magasra tartotta az aranytalpas, kristályüveges monstranciát, benne a kerek szentelt ostyával, az Úr testével.

Most nyolc zászlós ifjú következett. A zászlók közül kettő fehér a békét, kettő vörös a háborút, kettő lila a fegyverszünetet, kettő kék pedig a szövetséget jelképezte. S mindig azt a két zászlót vitték legelöl, amelyik Velence pillanatnyi helyzetét mutatta. Ha béke volt, fehéret, ha háború, vöröset…

Drága damaszternyő alatt – mint akinek maga az Úr Jézus vezeti lépteit – Lorenzo Tiepolo, Velence kormányzó ura, dózséja lépdelt. Fején ékkövekkel díszes vörös bársony süveg, vállán hermelin galléros aranybrokát palást, nyakában súlyos, gazdagon vert aranylánc.

Ő sem ment üres kézzel. A mai ünnepség legfontosabb kellékét ő vitte: lila bársonypárnán egy értékes, nehéz aranygyűrűt.

– Marco! Marco! – kiabált a tömeg.

A velencei köztársaság jelképe: a Szárnyas Oroszlán

Lorenzo Tiepolo nyomában méltóságos lassúsággal, de már rendezetlenebb tömegben ott sorakoztak a legnagyobb családok. Hatalmas, gazdag és dölyfös emberek. Akiknek hajói nemcsak kereskedni, hanem harcolni is tudtak, akiknek egy szavára megnyíltak a konstantinápolyi, az alexandriai, sőt angliai és a skandináviai pénzesládák is. Akik beleolvastak a pápák leveleibe, és akiknek lányait királyok kérték feleségül.

Utánuk következtek az ugyancsak gazdag, de már kevésbé hatalmas polgárok. Ahányan csak voltak (hajósgazdák, hajóépítők, kereskedők, üveghuták gazdái), mind azon igyekeztek, hogy őket is nemesnek tekintsék, és megtartsák helyüket a velencei nemesség Aranykönyvében. Hatalmas, erős, bátor ember volt valamennyi. Nagyon gazdag és nagyon elszánt. Az a nemzedék, amely még szerzi a vagyont, s nem az, amelyik már csak feléli.

Velence városa is azt a korát élte, amikor még gyűjtötte-szerezte hatalmas kincseit…

A menet lassan vonult végig a hosszú piros szőnyegen. Át a Piazzettán a Canal Grande partjához.

A vízparti cölöpökhöz kötve már ott várt rájuk a díszes, hatalmas bárka.

A nevezetes Bucintoro.

Különösen pompás, hatalmas, díszes hajó volt ez. Valóságos világcsoda. Megírták róla, hogy 117 láb hosszúra, 32 láb szélesre építették – vagyis kb. 35 méter volt a hossza, kb. 9 méter a szélessége – és 42 evező hajtotta. Ezt a jókora, kétemeletes, mégis kecses formájú gályát a legdrágább cédrusokból építették, második emeletének külső és belső falait aranylemezekkel fedték, villogó tükrökkel díszítették, mivelhogy ebben a teremben állították fel a dózse trónszékét.

A Bucintorót már előző este kivontatták az Arzenál dokkjából. Nagy harsonaszó és fáklyafény mellett, ünnepi, boldog hangulatban húzták a kicsiny bárkák a Piazzetta lépcsőihez. Ott várta meg a hajnalt, a misét és a nagy szertartást.

Ez sem váratott már sokáig magára.

A dózse mozdulatlan arccal vitte a kicsiny bársonypárnát s rajta a gyűrűt.

– Eljegyzési gyűrű – suttogták az emberek. S mindenki tudta, hogy miféle jegygyűrű az.

A menet aztán megérkezett a Bucintoróhoz. A dózse és nyomában a „nagyok” fellépkedtek a hajó díszes pallóján.

A Bucintoro, a velencei köztársaság díszhajója

Mire a szent himnuszok utolsó hangjai is elhallgattak, útra készen állt Velence egész flottája. Akkor kilépett a dózse az aranyterem erkélyére, és búcsút intett Velence népének. A nép felkiáltott: „Marco, Marco! Vivát, vivát!” – és az általános örömmámor közepette egyszerre felemelkedtek, majd a vízbe merültek a Bucintoro díszesen faragott, pompás evezői.

A hatalmas gálya megindult. Szikrázott a napfényben, mint valami különös, hatalmas ékszerdoboz.

Nyomában egymás után szakadtak el a parttól a gazdag családok hajói. A menet végigevezeti a San Giorgio Maggiore előtt, elvonult San Andrea szigete előtt, ahol már egyre több hajó csatlakozott hozzá, mígnem a Porto di Lidón áthaladva kifutott a tengerre.

A Bucintoro, nyomában Velence teljes hajóhadával, kivonult a napfényes, kék Adriára.

Nagy ünnepe volt ez Velencének.

Az Adria eljegyzésének ünnepe.

A nyílt tengeren aztán ünnepélyes rendben állt fel a hajóhad. Kört alkottak a nagycsaládok díszes hajói. A kör közepén állt a Bucintoro a melynek erkélyére aranyos palástjában, jellegzetes süvegével a corona ducaléval a fején kilépett a dózse.

A bársonypárnáról felemelte a nehéz aranygyűrűt. És ahogy csak hangjából kitellett, messzire kiáltotta:

– Desponsamus te, mare, in signum veri perpetuique dominii! – Eljegyzünk téged, tenger, az igaz és örök hatalom jeléül!

Egy mozdulat. A gyűrűn megvillant a napsugár.

Aztán parányit loccsant a víz.

Velence városa így jegyezte el időről időre a tengert.

A legigazibb velencei bizonyára ott állt a Polo család hajójának orrában.

Tizenhét éves, erős alkatú, komoly, érdeklődő tekintetű fiatal legény lehetett Marco Polo, legalábbis ilyennek képzelheti az, aki végigolvassa úti emlékezéseinek lapjait. Mert félénk vagy gyönge ember aligha járhatta volna be élve azt az utat, amit ő bejárt, komolytalan vagy közömbös szemmel aligha lehetett volna annyi mindent meglátni, amennyit ő látott.

1271-ben tehát tizenhét éves volt, s bizony könnyen lehetséges, hogy ő is ott állt azok között, akik Lorenzo Tiepolo dózse mozdulatát figyelték, hogyan hajítja a tengerbe Velence eljegyzési gyűrűjét.

Andaman-szigetek lakóiról azt hallotta Marco Polo, hogy kutyafejük van

S mert gyermekkoráról, ifjúságáról, velencei életéről alig tudunk valamit, azt sem tudhatjuk, ki volt a barátja, pajtása. De hát volt biztosan, aki e pillanatban hozzá hajolt és megkérdezte:

– Marco, igaz, hogy apád magával visz?

– Igaz. Már alig várom, hogy induljunk.

– Nem félsz?

– Mitől félnék?

– A szörnyektől. A kutyafejű tatároktól. Az óriásoktól. Tudom is én, annyi mindent hall az ember. Ha olyan nagyon messzire mentek, onnan már nem lehet messze a világ vége sem.

Marco mosolygott. Nem az a fajta volt, aki retteg vagy háborog.

– Apám és nagybátyám egyszer már visszatért onnan. Azt mondják, éppúgy kereskednek az emberek, mint mifelénk. A császárok háborúznak, a kereskedők kereskednek.

– Velence is háborúzik.

– A királyok, császárok azért háborúznak, hogy uralkodhassanak. Velence azért háborúzik, hogy kereskedhessen.

Egy hatalom története

Velence kereskedőváros volt.

A kényszerűség tette azzá, de mi tagadás, jól megtanulta a kereskedést. Nem is volt párja a középkorban, s ha vetélytársa akadt is, azokat sokáig mind legyőzte.

Megalapítói, első lakói menekültek voltak. A Pó-alföld tengerparti városaiból menekültek az i. sz. V. és VI. században a hunok, gótok és longobárdok elől, akik végigpusztították a nagy hírű helységeket: Aquileiát, Altinumot és Padovát.

A menekültek kihúzódtak a homokszigetekre, ahol már évszázadok és évezredek óta vívja harcát a tenger és a szárazföld. A Pó-alföld folyói, a Piave, a Brenta és maga a Pó töméntelen iszapot hurcolnak magukkal, majd pedig lassuló folyásuk végén lerakják a torkolat közelében. A jellegzetes deltatorkolat, a több ágra szakadó folyók képe így alakul ki, ám ez a kép sem állandó, mert a tenger apálya és dagálya állandóan bomlasztja is, építi is ezeket a lerakott iszaphegyeket. Ily módon alakultak ki az Adria északi végében a hosszan elnyúló torlaszszigetek, amelyek mögött a tenger elmocsarasodik, és csak kis darabja marad „élő”, amelyet az apály és a dagály változása újból és újból felfrissít.

A menekülteket ide már nem követhették a könnyű lovakon száguldozó barbárok. A rémülten meghúzódó emberek hozzáláttak, hogy a lagúnák, a csöndes tengerrészek homokturzásain és sekély vizén megteremtsék új otthonukat. Termőföldjük kevés volt, jóformán semmi, élelmüket tehát a partról kellett megszerezniök. Cserébe saját kincseiket adták. A tenger vizéből lepárolt sót és a sűrű halászatok zsákmányait.

A veszély és az egymásrautaltság kezdetben még elmosta a társadalmi különbségeket, fegyelmezett, bajtársias közösséget hozott létre, ami kivívta a kortársak csodálatát is.

Velence legrégibb írott emléke Nagy Theodorik gót király titkárának levele, amelyben arra kéri a velenceieket, hogy bárkáikon bort és olajat szállítanának a szemközti Isztria félszigetéről Ravennába, és amelyben szót ejt arról is, hogy a világon sehol sincs olyan egyenlőség szegény és gazdag között, mint éppen Velencében.

Ez az egyenlőség azonban nem sokáig tartott. A szigetek benépesültek, már nem adhattak bő helyet az újonnan jötteknek. A sekély lagúnákat tehát feltöltötték kövekkel, az ingatag homokzátonyokba hatalmas fenyőcölöpöket vertek le, kötegekbe fogták, és azokra építették házaikat.

Kálti Márk Képes Krónikájában látható ez a kép Velence alapításáról

Velence ily módon a tengerre épült.

A vízen kereskedett, a vízen szállított, hajózott és harcolt. És a vízen lakott is.

Velence fejlődésének és virágkorának nemcsak a velencei házak a tanúi. Vagyis nemcsak ami van. Hanem az is, ami nincs. Az Adria szemközti oldalán a dalmát tengerpart hatalmas hegyei azért olyan csupaszok, azért karsztosodtak el, mert hatalmas fenyőerdőiket évszázadokig szörnyű rablógazdálkodással irtották. Kellett a fa a velencei gályák építéséhez, kellett a fa a velencei házak alapozásához. (Nemcsak a dalmát erdők pusztultak így. Velence fénykorában a dúsgazdag Grimani egész erdőt vásárolt meg Libanonban, hogy a híres libanoni cédrusokra építhesse palotáját.)

Velence tehát a tengerre épült. S azon is gazdagodott meg. A tenger fuvarosaiból hamarosan gazdag kereskedők lettek, a szorgalmas halászokból kemény kardforgatók. Uruk sokáig a görög császár, aki addigi tribunusaik fölé a VII. század végén egyetlen vezért, duxot nevezett ki. Ezt a duxot – velencei tájszólásban dogét (dózsét) – a városlakók hamarosan maguk választották. Székhelye előbb Heracliana, majd Malamocco, végül is a Brenta egyik holtága mentén képződött magaspart, a Rio Alto lett, amelynek nevét ma is viseli a Rialto nevű városrész.

Velence gazdagodása persze nem a szegény munkások, hajósok vagy éppen a rabszolgák gazdagodását jelentette. Sokkal inkább a patríciusok, a kereskedő nemesek gazdagodását. A X. századra már semmi szerepe a népgyűlésnek, a régi „arengo” helyét a nemesek közül választott Nagytanács vette át, amely a dózse mellé egy hattagú kisebb tanácsot, a Signoriát választotta, az igazságszolgáltatást pedig egy negyventagú testület végezte. Mindez persze nem egyszerűen, nem szelíd megegyezéssel alakult így: véres hatalmi villongások, elkeseredett pártharcok, gyilkosságok és lázadások közben alakult Velence arisztokratikus köztársasággá, amelynek vezére, a dózse, választott kormányzó volt, és nem király, hiába nevezték jellegzetes formájú vörös bársonyfövegét corona ducalénak. A dózse méltóságát családtagjai nem örökölhették, hatalmát még életében állandóan nyirbálta a Signoria, s körülötte a nagy nemesi családok féltékenyen lesték egymást, nehogy valamelyikük nagyobb hatalomra tegyen szert a többinél.

Ámde amilyen kemény volt a küzdelem a városon belül, Velence annyira egységesnek mutatkozott a világ előtt.

Velence kereskedett.

Ahová csak kis időre betette a lábát, ott gyorsan meg is vetette. A velencei boltok, raktárak gombamód szaporodtak mindenfelé. Az Adria homokszigetein megtelepült városka fél évezred múltával már számottevő hatalom. Kezdetben még a görög császár alázatos rabszolgájának nevezi magát, de hát ez a túlzó alázat csak amolyan velencei ravaszkodás: Velence minden módon igyekezett kiütni urát az európai kereskedelemből. A „hű rabszolga” később egyenrangú szövetséges, majd versenytárs lesz, hogy végül is vérszomjasan törjön Konstantinápolyra, a Bizánci Birodalom fővárosára.