BALOGH SZILÁRD

HAJNALIG

II.

Könyv Guru

Budapest, 2023

HAJNALIG II.

XVIII. fejezet: A verseny

XIX. fejezet: Szerelmesek éjjele

XX. fejezet: Jägermeister

XXI. fejezet: Részeges kupaktanács

XXII. fejezet: Félelem és őszinteség

XXIII. fejezet: Gyötrelmes időszak

XXIV. fejezet: Október 31.

XXV. fejezet: Halloween

XXVI. fejezet: Jó sofőr

XVIII. FEJEZET

A VERSENY

Tímea most egyedül maradt a főtéren, mögötte a gyerekek – Ákos és a többiek – tanakodtak valamin. Kitartóak voltak a cukorkaárusok is, meg a gyerekeknek léggömböket kínáló bácsik és nénik. Nem tágítottak a helyükről, noha a tömeg nagy része odabent volt a misén. A kis parkban, a platánfák árnyékában húzták meg magukat a néptáncosok meg a lovászok, akik vizet vittek jószágaiknak, hogy azok könnyebben el tudják viselni ezt a dél körüli kánikulát. Ami Gedeon atya szertartását illeti, abból hátravolt még bő fél óra, ennek ellenére két személy éppen most sétált ki a Szent Ágoston–templom ajtaján; Tímea felismerte nővérét és nagynénjét.

– Hát ti? – sietett eléjük, majd viccesen hozzátette: – Ha a fél família meglóg a miséről, nagyapáék belehalnak!

– Muszáj volt kijönnünk, Ildikó nincs valami jól – magyarázta Bella.

– Hát igen! De így kell nekem, ha ilyen hülye voltam! – a terhes fiatal nő egy kis üveg vizet vett elő a táskájából, és belekortyolt, közben Bella vállára támaszkodott. – Az én állapotomban nem ajánlatos bevállalni egy két óra hosszú ünnepi misét.

– Gyere, üljünk le egy padra! – javasolta Timi, de nővére ellenkezett.

– Nem, nem, dehogy! Ott még agyonrugdosnának azok az óriási lovak. Csak menjünk ide, az árnyékba.

– Amúgy, kösz, hogy falaztál nekem, hogy kijöhessek.

– Ugyan már, erre valók a tesók – nevetett Ildikó, és ettől a nevetéstől újra a régi önmaga lett. Tudniillik, amióta teherbe esett, sokkal érzékenyebb és óvatosabb, mint azelőtt volt. Timi hiányolta kissé, hogy nővére már nem az a bulizós nagylány, aki régebben volt, meg ugye már el is költözött tőlük, de legbelül tudta, hogy Ildikó mindig a tesója marad. Mint már korábban is említettem, külsőleg is nagyon hasonlítottak egymásra, csak Ildikó picivel magasabb volt és egészen rövid volt a haja. – Különben miért jöttél ki? – kérdezte húgától. – Csak egyedül ácsorogtál itt.

– A Norbi volt itt, ő csörgött rám. Találkoztunk is, csak most hazament a motorjáért. Képzeljétek, indulni fog a versenyen!

– Várjál, ez most milyen Norbi?

– Hát, akivel az esküvőn voltam.

– Ó, az az aranyos fiúcska?! – szólt közbe ujjongva a nénikéjük. – Meg tudtam volna zabálni, annyira kis maszatka!

– Bella néni, kérlek! – csillapította Timi kissé elkomolyodva. Ildikó a vállára tette a kezét, és pár lépéssel eloldalogtak a hóbortos nőszemélytől.

– Emlékszem rá. Szóval, most ő a pasid?

– Nem – felelte Timi szemeit lesütve –, az a helyzet, hogy nem akar engem.

– Hogy mi van?! – kiáltott fel Ildikó. – Még hogy téged ne akarjon egy pasi, az meg hogy lehet?!

– Fogalmam sincs. Pedig az összes szabadidőnket együtt töltjük, és folyamatosan küldöm neki a jelzéseket; egyszer még csókolóztunk is. Amikor meg elvitt motorozni, olyannyira hozzásimultam, hogy az már szexuális zaklatásnak számít.

– És ő nem tesz semmit?

– Semmit.

– Hát tedd meg te az első lépést – javasolta Ildikó. – Egyszerűen vesd rá magad, neked ez nem lehet probléma.

– Na, álljon meg a menet! – képedt el Timi. – Te ismersz engem, tudhatnád, hogy én elvből nem kezdeményezek soha. Én legfeljebb jeleket küldök a fiúnak, de ahány pasim csak volt eddig, mindig ők tették meg az első lépést.

– És az nem lehet, hogy…

– Tudod, mi a legrosszabb?! – szakította félbe Timi a nővérét. – Még sohasem volt lánnyal.

– Tényleg?! – csodálkozott Ildikó.

– Aha… Legalábbis ezt mondta.

– De… hány éves?

– Huszonhárom.

– Huszonhárom éves, és még szűz?

– Most szólj hozzá! Ha ilyesmit hallasz egy fiúról, azt gondolnád, hogy totál zakkant.

– És ő nem az?

– Egyáltalán nem. Tök rendes meg kedves is. Viccelődni is szokott, jó fej… és ami azt illeti, nem néz ki rosszul – tette hozzá Timi mosolyogva.

– Na, és az nem lehet, hogy… – szólalt meg Ildikó rövid gondolkodás után – tudod…

– Mi?

– Hát, nem lehet, hogy… hogy „a másik sávban hajt”, érted…

– Nem, Norbi nem meleg! – jelentette ki határozottan a fiatalabb lány, és zavarában nevetni kezdett. – Azt már rég kiszúrtam volna, értek a pasikhoz.

– Jól van, hugi! Foglaljuk össze…

– Ildikó, hát nem érted? Egy huszonhárom éves szűz fiú visszautasított, szerinted aggódnom kéne?

– Várjál, na! Nem utasított vissza, épp csak még nem lépett semmit. Szerintem még ne ess kétségbe! – nyugtatta Ildikó a kishúgát.

– Jó, csak mert kezdem magam vén tyúknak érezni, érted?

– Gondoljuk végig! Szóval adott egy fiú, aki huszonhárom éves és még szűz, ugyanakkor jó fej, vicces, jól néz ki…

– … jóképű, sportos alkat, nagyon szépen öltözködik. És motorozik is, bár nálam a motor nem sokat nyom a latban.

– És még állítólag heteró, de Fehér Timi teljesen hidegen hagyja.

– Pedig Fehér Timi tálcán kínálja magát neki minden áldott nap – szögezte le Tímea tanácstalan tekintettel bámulva nővérére.

– Mondd csak, hugi – mosolyodott el Ildikó –, ez a te Norbid egyáltalán a Föld bolygóról származik?! – nővére beszólására már Tímea is elkacagta magát, de inkább csak kínjában.

Aztán fülsiketítő zaj vetett véget a főtéren honoló békés hangulatnak. Valaki a körforgalom peremén eszeveszetten bömböltette a motorját; egy helyben állt, és folyamatosan adta a gázt, a kipufogóból meg már annyi szmog áramlott ki, hogy az illető szinte ki sem látszott a füstfelhőből. Egy biztos, a motorbömböltetés senkinek sem hiányzott. A polgárok, az árusok és a kis parkban üldögélő fiatal néptáncosok mind fejcsóválva néztek a zaj és a füst irányába. Lovas Erzsi néni csak üldögélt tolószékében, törökmézet eszegetett.

– „Na, most az egyszer sajnálom, hogy a lábaim helyett nem a hallásom ment tönkre” – gondolta magában. – „Ó, hogy vágódna el azzal a masinával együtt!”

Hirtelen megszűnt a motorbömbölés, a gazdája talán csak azt akarta, hogy kissé eloszoljon körülötte a szmog, mielőtt még megfulladna. A szennyeződés valóban ritkulni kezdett, és most már látható volt, hogy egy gyönyörű, tűzpiros sportmotorkerékpárról van szó. A sofőrje sisakot viselt, de testalkatáról látszott, hogy fiatal, kisportolt férfiról van szó. Körülnézett, majd levette a fejvédőt; barna haja a fülénél egész rövidre volt vágva, feljebb meg jóval hosszabb és hátrazselézve. Szélhámos mosollyal szemlélte a méltatlankodó tömeget.

– Dávid – mondta Ildikónak Timi –, ki más is lenne?

A vagánykodó motoros újra megbőgette a gépet, majd elkiáltotta magát:

– Ejnye–bejnye, gyerekek! Megzavarjátok a szentmisét! – pofátlanul elröhögte magát, majd újra gázt adott, ismételten zajt és szmogfelhőt produkálva. A benzinszag immár az egész környéket elárasztotta, a lovak is kezdtek nyugtalankodni. Az egyik állat majdnem a tömegbe rohant fiákerestül, a gazdája alig tudta megfékezni. A legény meg csak ült a motorján a felhő közepében, és túráztatta. Végül Benedek Zsolt lépett elő a tömegből, és már jó néhány méterről kiabálni kezdett neki:

– Azonnal állítsd le a motort!

Dávid valószínűleg semmit sem hallott a nagy zajtól, ugyanis nem reagált az utasításra.

– Kölyök, most rögtön állítsd le a gépet! – ismételte a százados. A fiú hallani még most sem hallotta, de észrevette a rendőrt, és mert az egyenruhától még ő is félt, abbahagyta a túráztatást, és a motor most csak halkan berregett. – Mit csinálsz te itt, ugye? Mire való ez? – förmedt rá Zsolt.

– Elnézést kérek, százados úr! – mentegetőzött Dávid. – Én… én a versenyre jöttem.

– A verseny tizenkettőkor kezdődik. Addig maradj csendben! Azt akarod, hogy bezárjalak negyvennyolc órára? Megtehetem!

– Nem, nem szeretném, százados úr! – hebegett a motoros, Benedek pedig nagy komolyan ránézett, kinyújtott karjával meg a masinára mutatott:

– Oltsd el a motort, majom vagy? – kiáltott, mire a megszeppent fiú eloltotta piros járművét, és a zaj végre megszűnt. A százados meg dühösen visszamasírozott a főtérre.

– De fel van hergelve a százados – szólt oda Dávid az utca túlsó felén sörözgető focista haverjainak.

Egyébként még le sem szállt a kétkerekűjéről, amikor egy másik motor zaja közeledett felé. Nagyon furdalta az oldalát a kíváncsiság, hogy vajon ki lehet az, végül a sarkon felbukkant egy zöld Crosser, mögötte pedig egy kisebb motor, egy APN 4–es. Ez utóbbi lelassított, lehúzódott az útról, és gazdája Ákosékhoz gurult vele. Ellenben a Crosser továbbhajtott, egészen Dávidig, és félkörben megkerülve a srácot végül pár méterrel mellette állt meg. Emez csak bámult rá, a zöld masina sofőrje hasonló testalkatú volt, mint ő. Szintén levette a sisakot, világos arcbőre volt és koromfekete haja oldalt rövidre nyírva, felül közepesre, elöl meg a siskája eltakarta a homlokát.

– Megjött Norbi! – újságolta örömmel a hírt Timi a testvérének.

– Kalmár! – röhögött Dávid. – Te mi a francot keresel itt, mi?

– Versenyezni fogok.

– Te?! Ugyan, menj már! Sohasem bírtad a versengést, a feszkót! Szépen csendben oldalogj el, aztán húzzál haza anyucihoz, ahogy mindig is tetted.

– Ne félts engem, oké? – szólt vissza Norbi határozottan. – Különben úgy tudtam, hogy téged nem is érdekel a motorozás.

– De attól még értek hozzá, baszod! – röhögött Dávid, de Norbi nem ijedt meg tőle:

– Szépen begyógyult a szemed, Világ!

– Szépen begyógyult a szemed világa – viccelődött Ervin és Olivér, akik a közelben ácsorogtak.

– Csak, hogy tudd! – mondta Dávid kissé zavartan, ujjal fenyegetőzve. – Azért még számolni fogunk, te suttyó!

– Jó, jó, már alig várom – felelte Norbi lekezelően, aztán leszállt a motorról, és elsétált.

Ekkor egy bizonyos szőkeség, Krisztina bukkant elő valahonnan, látványosan felsétált az út közepére, a piros motoron terpeszkedő fiújához. Gyengéd női kezével megérintette a csapatkapitány vállát, majd szájon csókolta. A csók után csak ennyit súgott a fülébe, arcát simogatva:

– Alázd meg, drágám!

Közben a másik motoros üdvözölte Ervint és Olivért, aztán a Fehér lányokhoz ment.

– Na, visszaértél? – szólt Tímea.

– Aha. A motor remekül megy, nem lesz itt gond!

– Emlékszel Ildikóra? Tudod, ő volt a menyasszony – mondta viccesen a lány.

– Hogyne emlékeznék! Szia!

– Szia, Norbi! – mosolygott Ildikó, aztán megpuszilták egymást a fiúval, ahogy illik.

– Ja, ha már találkoztunk – szólt a fiú –, akkor gratulálok! Hallottam, hogy kisbabátok lesz Balázzsal.

– Jaj, igen, köszi! Köszi szépen! – nevetett a fiatal hölgy, szemmel láthatóan jólesett neki ez a figyelmesség. – Február elejére várjuk.

– Az szuper! – bólintott Norbi, aztán Timihez fordult. – Most elmegyek bejelentkezni, később találkozunk.

– Jó, menjél!

Amikor a két lány kettesben maradt, Ildikó egészen közel hajolt húgához, és halkan megjegyezte:

– Nagyon csípem ezt a palit. El ne szalaszd nekem!

– Épp az előbb dumáltuk meg, hogy nem rajtam múlik – felelte Timi enyhe cinizmussal a hangjában.

A cukorárus standok végénél – ahol Erzsi néni is ücsörgött –, a főút szélénél, nem messze a körforgalomtól állítottak fel egy fehér pavilont, olyat, amilyet bográcsozáskor is használnak. Odabent egy kis asztalka volt elhelyezve, mögötte pedig Faragó úr várta a motorverseny résztvevőit maga előtt azok névsorával. Tudniillik őt bízták meg a verseny megszervezésével. Biztosan emlékeztek arra is, hogy Faragó úr Ervin és Léna édesapja, ugyanakkor az Iguana szórakozóhely tulajdonosa is. Az asztalkán, a papírok mellett volt még egy kistányérban néhány darab pogácsa, mellette egy fél üveg víz. Gondolta, a sör, bor és pálinka ráér estig. Most pedig odalépett elé az egyik motoros.

– Szevasz, mondd a neved! – szólt a férfi.

– Világ Dávid.

– Hadd nézzem… Itt csak Világ András van – állapította meg Faragó úr.

– Igen, a bátyám. Ő nevezett be, de közbejött neki valami, szóval megkért, hogy versenyezzem helyette.

A fogadós ember nem nagyon szerette az efféle kavarodásokat, de végül – fejcsóválva ugyan – golyóstollat ragadott, és átjavította a listán a keresztnevet.

– Tessék, fiú! Írd alá, aztán mehetsz is a rajtvonalhoz! – mondta Dávidnak, akit, alighogy arrébb állt, már követett is a következő versenyző. – Üdvözöllek! Neved?

– Kalmár Norbert.

– Nézzük csak… – emberünk ismét végigfutott szemével a névsoron, újabb kellemetlenség. – Ilyen név nincs!

– Tudom, én valaki más helyett szeretnék indulni – magyarázta Norbi, majd odakiáltott a gyerekeknek: – Hé, Ákos! Hogy hívják apád?

– Puskás József – válaszolta a rongyokba öltözött kamasz.

– Ő lesz az – mondta Norbi Faragó úrnak –, helyette megyek.

– Jó, ha te mondod! – a férfi savanyú ábrázattal átfirkálta a teljes nevet, és fölé írta a másikat. – Na, írd alá, aztán beállhatsz a rajthoz.

Néhány perccel később ünnepélyesen megkondultak a templom harangjai. A toronyóra déli tizenkettőt mutatott. Véget ért a szentmise, az emberek tódultak kifelé, és ellepték a sétateret, akárcsak kora reggel. Legutolsónak lépett ki az ajtón Henrietta tanácselnök asszony és családja, valamint Vilmosházy Gedeon esperesplébános.

– Faragó barátom! – szólította meg a kocsmárost Gyarmathy Tóbiás, az Uruguay FC edzője, aki szintén jelen volt e nevezetes ünnepségen. – Hogy áll a bál? Lesz valami ebből a motorozásból, mi?

– Á, ne mondj semmit! – legyintett emez még mindig az asztalka mögött gubbasztva. – Eleve csak nyolcan jelentkeztek be, de négyen már visszamondták, és a maradék négyből is ketten kicserélkeztek. Ha tudom, hogy ekkora égés lesz, bele sem kezdek a szervezésbe.

– Fel a fejjel, barátom! – bizakodott Gyarmathy. – Talán tudok segíteni egy picikét.

– Valóban? Na, és hogy?

– Most találkoztam egy emberrel, aki szintén beállna az egyik hiányzó helyére, így négy helyett öt versenyző indul. Azért az is valami, nem? Igaz, nem helybeli, de gondolom, ebből nem lesz zűr.

Faragó úr mosolyt erőltetett az arcára:

– Végül a fél névsort átfirkálom, de üsse kő! Hívd ide azt az embert!

Az edző a tömeg felé fordult, magasba emelt kézzel integetni kezdett, és elkiáltotta magát:

– Haver, gyere ide! Gyere ide, iratkozz fel! Megkérdeztem, versenyezhetsz!

A hívó szóra egy vagány külsejű, zselézett hajú negyven körüli férfi lépett ki a sokaságból. Párnácskás szemeiből meggyötört tekintet áradt, ugyanakkor szája kaján mosolyra húzódott.

– Üdvözlöm, jóember! – köszöntötte Faragó. – Szeretne versenyezni?

– Hát, ha már itt vagyok, miért ne? – vont vállat az illető.

– Rendben. A neve?

– Drake – vágta rá szemrebbenés nélkül.

– Hogy micsoda? Drake?

– Igen, ez a ragadványnevem.

– De hát ezt nem írhatom ide, a rendes neve kell!

– Én jobban örülnék a Drake–nek – affektált a vidéki férfi.

– Jó lesz az, Faragókám – bólogatott Tóbiás.

– Ám legyen, mit ér az én szavam? – mondta a kocsmáros beletörődve a dologba, majd találomra áthúzta az egyik hiányzó nevét, és fölé írta, hogy „Drake”. – De ugye, motorja azért van?

– Már megbeszéltük. Kölcsönadom neki az APN 6–osomat, azzal fog versenyezni – jelentette ki Gyarmathy, Faragó pedig a saját homlokára csapott, majd keservesen sóhajtva az asztalkára könyökölt.

Tíz perccel később a versenyzők felsorakoztak a rajtvonalnál a főúton – amelyet fehér festékkel mázolt fel valaki az aszfaltra korábban –, a falu kijáratával szemben. Íme a felállás: középen Drake az APN–nel, jobbról Norbi a zöld Crosserrel, balról Dávid a piros luxuskétkerekűvel. Az út két szélén pedig a két további résztvevő. Faragó úr kiállt elébük az útra, és ismertette a legfontosabb tudnivalókat:

– Szóval, emberek! A verseny akkor kezdődik, amikor elsütöm a rajtpisztolyt. A pálya nem más, mint Uruguay fő– és néhány mellékutcája, az irányt piros nyilakkal jelöltük meg az út szélén. Aki ezeket figyelmen kívül hagyja, diszkvalifikáljuk! Továbbá a verseny tíz körből áll, egy–egy kör a rajtvonaltól a rajtvonalig tart. A kilencedik kör végén meglengetem ezt a kis zászlót, ebből fogjátok tudni, hogy már csak egy kör van hátra. Rendben! A startpisztolyt két perc múlva fogom elsütni, így megkérnék mindenkit, aki nem versenyző, hogy egy percen belül menjen le az útról, köszönöm! Versenyzők! Vegyétek fel a bukósisakokat, a motorokat már most beindíthatjátok! – fejezte be Faragó úr, azzal lesétált a főút szélére.

Felbőgtek a masinák – mind az öt –, a gazdáik nagy erővel brummogtatták őket. Drake–nek rögtön az elején gondja akadt a fociedző motorjával, ugyanis az alig akart beindulni. Aztán enyhébb káromkodások közepette sikerült. A tőle balra helyet foglaló Dávid megvetéssel figyelte a számára ismeretlen férfit, majd odasúgta Krisztának:

– Te, nézd már! Ki ez a szamárpofájú?!

– Fogalmam sincs – válaszolt flegmán a szőkeség, aztán gyengéden megsimogatta a barátja arcát, és szájon csókolta. – Mindent bele, drágám! – tette hozzá.

Amott meg – Drake–től jobbra – Norbi és Timi csevegtek még egy kicsit indulás előtt. A fiú a műszerfalra helyezett bukósisakot kopogtatta, aztán megcsóválta a fejét:

– Utálom ezt a vacakot, sokkal jobban örülnék, ha csak a napszemüveg lenne a fejemen.

– Mért fontos ez? – kérdezte értetlenül Timi.

– Ebben a kacigában nem látni az arcomat.

– Jaj, szegény te! – gúnyolódott a lány. – Úgyis mindenki csak addig lát, amíg elrobogsz előtte.

– Jó, de akkor is! Magam miatt. Ha úgy motorozom, hogy csak a szemüveg van az arcomon, attól olyan terminátorosnak érzem magam, érted?

Timi megemelte szemöldökét, és mosolyra húzódó szájjal kérdezte:

– Hogy mi van?!

– Hát, a Terminátor… Tudod, éveken át a kedvenc filmem volt, meg minden. Bár, annyiszor megnéztem, hogy mostanra a gondolatától is elfog a hányinger…

– Ne darálj annyit! – fojtotta belé a szót Timi, majd egy hirtelen mozdulattal lekapta a fiú pólójának nyakába akasztott napszemüveget, és gyorsan hátra is lépett egyet, hogy ne tudjon utánanyúlni.

– Hé! – méltatlankodott Norbi, de a lány csak nevetett:

– Nem, nem, barátom! Ezt csak akkor kapod vissza, ha elsőnek érsz célba.

– Te zsarolsz engem? – kacagott Kalmár a kormányra könyökölve.

– Még egy perc a startig! – kiáltotta Faragó úr unott hangon. – A versenyzőkön kívül mindenki menjen le az útról!

Tímea ismét Norbihoz lépett, és egy puszit nyomott az arcára:

– Alázd meg őket! – súgta a fülébe.

– Jó, de a szemüvegem… – csikorogta a fogai között a fiú.

A leányzó feltette magának a férfi napszemüveget, kajánul mosolyogva barátjára öltötte nyelvét, majd sarkon fordult, és elsétált. Norbi meg csak bámult utána a motoron ülve. Nézte, ahogy a lány távolodik. Abban a csinos szandálban. Nézte, amint a szűk farmer rátapad vékony lábaira és feszes fenekére. Nézte, ahogy a fehér pántos blúz kiemeli karcsú felsőteste vonalait, nézte a lány gyönyörű meztelen vállait és a hosszú, hullámos világosbarna haját, amely minden lépésénél meg–meglibben. Épp ebben a pillanatban „esett le a zseton”, hogy Tímea külsőleg és belsőleg is tisztára olyan, mint a csaj, akiről kiskamasz kora óta ábrándozik. Íme, most folyton együtt lógnak, már vagy két hónapja, a lány csak egy karnyújtásnyira van tőle, de… De most valaki balról vállon ütötte – Drake.

– Mi van? – kérdezte Norbi felocsúdva az iménti gondolatmenetéből, mire emez a sisakra mutatott. – Jaj, kösz! – kapcsolt hirtelen a fiú, gyorsan a fejére tette a holmit, és aminthogy összecsatolta az állán az övet, eldurrant a startpisztoly.

Nagy dübörögve megindult hát az öt motor, rajtuk az öt versenyző – Dávid, Norbi, Drake meg az a másik kettő – át a körforgalmon, aztán egyenesen előre a főutcán. A legtöbb ember csupán illemből tapsolt egy kicsit, de a lelkesebbek azért kurjongattak, így Talló Géza bácsi is, „partizánbiciklije” nyergéből:

– Mindent bele, Norbikám!

– Örülsz a versenynek, Géza? – kérdezte a közelben álldogáló Tóbiás.

– Igen, szerintem nagyon jó ötlet volt ez az egész – mondta a bácsi. – Én a Kalmár gyereknek szurkolok, jó barátom a fiú.

– Hm, én meg a Világnak. Ő a csapatkapitányunk, a legtehetségesebb focista Uruguayban – felelte büszkén az edző.

– Ha ő a te embered, miért adtad kölcsön a motorodat annak a másiknak?

– Mert attól féltem, ha csak négyen lesznek, lefújják az egészet.

Géza bácsi elvigyorodott, fülig érő szájjal állapította meg:

– Ravasz vagy te, Tóbiásom. Mindig is az voltál.

Ervin, Léna és Olivér szintén megnézték a versenyzők rajtolását. Kerestek egy helyet, ahonnan mindent jól lehet látni, ugyanakkor nem vág oda a nap, és ott álldogáltak, kíváncsian várták, mi lesz ebből az egészből.

– Láttátok a kis ribancot, hogy illegeti magát Norbi előtt? – duzzogott Léna, Faragó úr teltkarcsú leánykája.

– Játszadozik vele – szólt Ervin. – Csak hülyíti…

– Nem értem, Norbi hogy nem veszi ezt észre – értetlenkedett Léna. – Vagy ha meg átlát a szitán, miért hagyja? Miért éri meg neki, hogy ez a ringyó szórakozzon vele?

– Ki tudja, Norbinak mi a jó, és mi nem? Sőt! Egyáltalán ki tudja, mi a véleménye bármiről is? Hogy mit tervez vagy mit akar?

– Most, hogy mondod – szólalt meg Léna fiúja, Olivér –, most jut eszembe, hogy a Norbit még sohasem beszéltük ki. Pedig mi hárman mindenkiről pletykálunk ezt–azt, de a Norbiról nem.

– Igen, mert nem tudunk róla mit mondani – felelte a másik fiú. – De most komolyan, mit tudunk mi a Norbiról? Az általánosban úgy viselkedett, mint aki nem százas. Esküszöm, én biztos voltam benne, hogy retardált.

– Az egész suli retardáltnak tartotta – röhögött Olivér. – Mindig valami ócska rongyokban járt, és a szünetben szemetet gyűjtött a suliudvarban.

– Pfuj, emlékeztek?! – kiáltott fel Léna undorkodó ábrázattal. – Szendvicsdarabokat meg kiflivégeket szedett össze a földről, és azokat ette. A hányinger kerülgetett, valahányszor csak láttam.

Olivér most már még erőteljesebben hahotázott, hunyorogva csóválta nagy kerek fejét:

– Én mondom, tök dilis volt a srác! Ahányan csak jártunk akkor a suliba, mind rajta szórakoztunk, még az alsósok is. Nemegyszer le is kameráztuk, ahogy majmot csinál magából, talán valakinél még megvannak a felvételek a számítógépén.

– Ez pontosan így volt, de mi történt később? – fékezte Ervin a haverja lelkesedését. – Nyolcadik végén a Dávidék bevették magukhoz a bandába, de csak hogy legyen kit baszogatniuk. Ez így is ment néhány hónapig, aztán Norbi eltűnt, mint ha a föld nyelte volna el.

– Igen, tényleg így volt.

– Egyik hétvégén még a Dávidékkal láttuk, a következőn már nem volt velük. És most gondoljatok vissza! A négy év alatt, amíg a városba jártunk középsuliba, hányszor láttuk őt? Most komolyan, négyszer–ötször?

– Hát – vonogatta a vállát Olivér –, én hébe–hóba láttam őt a buszon.

– Épp erről van szó, hébe–hóba! – folytatta Ervin. – Semmit sem hallottunk róla évekig. És emlékeztek, jóval az érettségi után, két vagy három évvel ezelőtt, egyszer csak megjelent nálunk az Iguanában egy szombat este. Rendesen állt a haja, meg volt borotválkozva és vadiúj, menő ruhák voltak rajta. Mintha egy divatlapból lépett volna ki. A viselkedése meg akár egy angol lordnak: helyesen beszél, elegánsan mozog, mintha minden lépését a legprecízebben tervezné előre. Finoman nyúl a söröspohárhoz, elegánsan szívja a cigit. Eleinte alig ismertem rá. És azóta minden hétvégén eljön hozzánk, néha még hétköznap is.

– Eljön, de nem bulizik, nem csinál semmit – tette hozzá Léna.

– Igen, csak ül a sanknál – így Olivér.

– Pontosan, ül a sanknál, issza a sört, és cigizik. Míg a többiek táncolnak, neki csak a tekintete kalandozik. Olyan, mintha állandóan gondolkodna valamiről, valami felsőbbrendű dolgokról, mint egy filozófus. Én mondom nektek, amilyen renyhe, trehány paraszt volt gyerekkorunkban, olyannyira kifinomult és kulturált bölcs úriember most. Hihetetlen, nem értem hogyan és mitől tudott ennyire megváltozni.

– Szerintem – vigyorgott Olivér –, az ufók rabolták el, és négy évig kísérleteztek vele.

– De barom vagy!

– Az is érdekes – folytatta az elmélkedést Léna –, hogy amióta eljár a klubba, csak némán, komolyan iszogat a pultnál. De most, amióta a Fehér Timivel barátkozik, látni rajta, hogy jó kedve van, és még mosolyogni is szokott.

– Jó hatással van rá a csaj…

– Hát, igen, a csajszi bedobta magát, ti, férfiak meg mind egyformák vagytok. Csak a farkatok után mentek.

– Na, picim – szólt elképedve a lányhoz a barátja.

– A Kalmár Norbi! – mosolygott Ervin. – Azért ő nem olyan, mint mások, látszik rajta. De ki tudja, mi járhat a fejében?

– Itt vannak, e! Nézzétek! – ordított egy tízéves, pattanásos fiúcska az egyik platánfa magasabb ágain csimpaszkodva.

Igazat mondott a gyerkőc; a dübörgő hang egyre csak közeledett a falu nyugati része felől, aztán feltűntek maguk a motorosok is, egymás után száguldottak el a központban nyüzsgő tömeg előtt. Megvolt tehát az első kör. Egyébként a piros kétkerekű haladt legelöl, őt követte az APN, harmadik pedig a zöld Crosser. Ismét át a körforgalmon, aztán kelet irányába. Dávid elégedetten nézett hátra, a többiek mind mögötte „bandukoltak”. Már szinte a kijárat előtt volt, amikor is jobbra fordult, mert a piros nyíl és a szervezőbizottság tagja – amelyből minden sarkon állt egy – így utasította. Ez volt az alkalmi versenypálya útvonala. Akárcsak az előtte száguldó focista fiú, a második helyet birtokló Drake is vadul vette be ezt a jobb kanyart, az őt követő Norbi viszont megfékezett – óvatos volt, mint mindig –, így tovább növelte saját hátrányát, és a másik két versenyző is majdnem behozta őt. Ám ezektől könnyen meglépett, úgy látszik, amatőrök voltak. Újabb kanyar jobbra, most a főúttal párhuzamos utcán haladtak nyugat felé. Drake egészen jól sarkallta Világot, szinte már ott bőgette az agyonhajszolt motorocskát a piros gép kipufogójánál. Ámde a csávó nem adta egykönnyen a vezető helyet, még nagyobb gázt adott, és egykettőre a következő piros nyílnál találta magát. Ennél a kanyarnál Norbinak sikerült behoznia Drake–et, ám Világ ekkorra már ismét a főutcára ért, és haladt újra a központ felé. Így van, a versenyzők gyors egymásutánban megtették a második kört is. A körforgalom után az APN–es fickó Kalmárra nézett, rákacsintott, majd nagy brummogtatás közepette leelőzte őt.

Na, de ne gondoljuk, hogy a sétatéren összesereglett tömeg kizárólag ezzel a bugyuta, tét nélküli motorversennyel foglalkozott! Voltak olyanok is, akiket ez a legkevésbé sem érdekelt; például Lovas János fővadász urat, aki szinte el sem mozdult a standok elől, ott toporzékolt, és felváltva kortyolgatta a bort meg a pálinkát – a szeszárusok legnagyobb örömére. Emberünknek egyre nagyobb gondot jelentett az egyensúly megtartása, időről időre pedig elkurjantotta valamelyik régi magyar nóta szövegének egy–egy mondatát. Erzsi néni a tolószékéből szótlanul figyelte, amint a hatvan–egynéhány éves fia a sárga földig alázza magát az egész falu láttára. Géza bácsi is a fővadász egyszemélyes mulatozását kísérte figyelemmel. Még mindig ősrégi kerékpárján ült, cigarettát szívott, meg halkan nevetett részeges kortársán, aki egy idő után észrevette őt, cikcakkban odabotorkált mellé, és jó erősen hátba csapta:

– Gézám, Gézukám! Há’ mi van?! De sápadt vagy, iszó’ te rendesen, mi?!

Talló bácsi a hátára kapott ütéstől előredőlt, hirtelen megkapaszkodott a kormányrúdban, és még köhintett is egyet. Akkor beleszívott a cigarettájába, ettől még inkább köhögni meg krahácsolni kezdett. Amikor aztán mindezen túljutott, könnybe lábadt szemmel nézett a fővadászra:

– Jánoskám… Ilyet ne csináljál többet, mert úgy berezelek, hogy ijedtemben seggbe rúglak.

– Jól van, jól van, Gézukám – felelte Lovas kissé meghunyászkodva, majd átkarolta cimborája vállát, egészen a füléhez hajolt, és sugdosni kezdett neki: – Csak gondoltam, megosztom veled… amire rájöttem, amint… amint itt iszogatok, tudod… iszogatok, és nézem ezeket a kedves embereket… rájöttem, hogy az élet értelme…

– Ugyan, hallgass már, te! – elégelte meg a szócséplést Géza bácsi, azzal megragadta Jánosunkon az inget, és eltaszította magától. – Te részeges disznó! Kit érdekelnek az idióta eszmefuttatásaid, bolond! – kiáltott utána, mire emez hátat fordított, és elkacsázott az emberek között. Talló még fejét csóválva utánanézett, majd kövér ujjaival megvakarta rövid, őszes haját, nagyot szívott a cigiből. „Mi lehet azzal a versennyel, hogy áll az én fiatal haverom?” – gondolta, miközben kifújta a füstöt.

A fiatalokból álló néptánccsoport a lovászok társaságával vegyült a parkocskában a Véber–szobrot körülvevő padokon. Őket nem igazán érdekelte ez a motorverseny, sokkal inkább foglalkoztatta kíváncsiságukat az az üveg vörös bor, amelyet az egyik fiú húzott elő az iskolatáskájából. Összedobták a zsebpénzüket, vettek egy kétliteres kólát, és most éppen azon ügyködtek, hogy bambuszt keverjenek belőle, persze anélkül, hogy a szüleik vagy más felnőtt észrevenné. Eszter és a barátja azonban egy harmadik dologgal voltak elfoglalva – egymással. A tizenhat éves lány és a tizenhét éves fiú egy külön padon üldögéltek kettesben. Enyelegtek, ölelkeztek, csókolóztak.

– Már alig várom a ma estét – súgta Eszti a fiúnak, mire az mosolyogva ennyit mondott:

– Ha egyáltalán kibírjuk estig – aztán megcsókolta barátnőjét.

– Muszáj lesz – felelte Eszti két csók között –, csak fogd vissza magad egy kicsit. A szüleim itt vannak valahol a közelben.

– Halljátok, gerlicéim? – szólt át a szomszéd padról a boros gyerek. – Nem akartok bambuszt? Egykettőre elfogy, nehogy aztán az legyen, hogy nem szóltam.

Időközben persze zajlott a mostanra agyonemlegetett verseny, a legkíváncsiabbak egészen az út széléig merészkedtek, hogy közelről láthassák, amint az öt versenyző újra és újra elszáguld előttük. Most is éppen a sétatér előtt robogtak el megkezdve ezzel a nyolcadik kört. A nézők soraiban állt a tanácselnök asszony is családjával. Tizenkét éves kisfia nagy csodálattal bámulta a robogó masinákat – nagyon fiatal volt, így még nem érzékelte, mily nyomorúságos ez az egész rendezvény.

– Anyu, jövőre én is indulhatok ezen a versenyen? – kérdezte nagy lelkesedéssel.

Henrietta átkarolta kisfia vállát:

– Hát, jövőre még nem, de pár év múlva egész nyugodtan – felelte biztatóan, de magában ugyanazt remélte, amit minden fiús anya, hogy csemetéje robogók iránti szenvedélye idővel lankadni fog.

Ami a versenyzőket illeti, Drake lecsúszott a negyedik helyre, Norbi pedig csupán egy fél hosszal volt lemaradva a még mindig első helyen haladó Dávidtól. Ez a dolog – mondani sem kell – egyáltalán nem tetszett a helyi csapatkapitánynak, állandóan hátra–hátra bámult abban reménykedve, hogy a zöld Crosser lemaradt valahol, de az csak nem tágított.

„Ó, hogy szűnnél már meg, Kalmár!” – mérgelődött magában Világ, majd ördögi ötlete támadt. Szándékosan lassított egy picit, hogy riválisa teljesen behozza őt, aztán a kanyarban, miközben jobbra fordultak, hatalmas kilengést csinált, így Norbi – az ütközést és elesést elkerülendő – kénytelen volt lehúzódni az útról. És mert fékezni már nem volt ideje, most elég nagy sebességgel bukdácsolt a hepehupás gyepen. A motor kerekei mindenféle kavicsot meg göröngyöt dobáltak fel. És Dávid? Ő bezzeg nagyot röhögött magában, aztán újra felgyorsított, és robogott tovább – azóta is a mezőny élén.

Norbi túl sokáig szerencsétlenkedett a gyepen, így megelőzte őt az addig harmadik helyen lévő versenyző, utána Drake is elhúzott mellette. Azonban sikerült neki visszatérnie az aszfaltra, mielőtt az utolsó motoros is beérte volna, így legalább a negyedik helyet meg tudta tartani. Szó, ami szó, igencsak összerázódott ő is, meg féltve őrzött motorja is ezen a kis kitérőn, de most koncentrálnia kellett. Még nem adta fel a versenyt, ez eszébe sem jutott. Nagyon is tisztában volt vele, hogy mi a probléma: mint az élet minden terén, itt is bátortalan volt. Bátortalanság, félelelem – eme „szörnyetegekkel” viaskodott születése óta. Mi más magyarázat lenne rá, hogy az utolsó előtti helyen tartózkodik, holott ellenfelei csupa amatőrök? Ő tizenöt–tizenhat éves kora óta rendszeresen motorja nyergében ül, mint tudjuk, egész Vajdaságot körülszelte már többször is, párszor már az országhatáron is átmerészkedett teljesen egyedül. Nem engedhette, hogy most, amikor végre az egész falu láthatja őt, ilyen szánalmasan leszerepeljen. Ezen gondolatok dühöt és bizonyítási kényszert váltottak ki elméjében, aminek következménye lett, hogy fokozta Crossere sebességét, folyamatosan gyorsult, ámde nem veszítette el a józan eszét. Leelőzte Drake–et, aztán a második versenyzőt vette üldözőbe. A nyolcadik kör utolsó kanyarjában nem lassított, ahogyan eddig tette, hatalmas gázzal robogott fel a főútra és fej fej mellett haladtak ellenfelével, aztán a körforgalom után le is hagyta őt. Igen, feltornázta magát a második helyre, és most már jól látta maga előtt Dávidot és a piros kétkerekűjét. A focistából alkalmi motorossá vált fiú igencsak meglepődött, amikor a visszapillantóban Norbira lett figyelmes. Egyáltalán nem hiányzott neki, hogy a kilencedik körben ismét vele kelljen bajlódnia. Elhatározta, kerül, amibe kerül, de nem fogja hagyni, hogy egykori osztálytársa, aki mindig is szálka volt a szemében, legyőzze őt. Mindketten vad száguldásba kezdtek, jobbra–balra cikáztak az úton, fékezés nélkül vették a kanyarokat a szűköcske utcákban. Úgy tűnik, ez volt a nap, amikor kettejük sokéves rivalizálása a tetőfokára hágott, és hamarosan eléri majd a végkifejletet. De vajon melyikük lesz a győztes? Dávid, a népszerű csapatkapitány, akire minden fiú felnéz, akitől elolvadnak a nők, és aki már oly sok fiatal lányka ágyában megfordult Uruguayon innen és túl? Vagy Norbi, a kívülálló, aki szinte semmilyen közéleti aktivitásban nem vállal szerepet, a fiatalabb generációk azt sem tudják, hogy létezik, és a kortársai is vajmi keveset tudnak róla? Hamarosan eldől…

Na, de hol van mindeközben a Fehér család? Az a helyzet, hogy Ildikó jelenlegi állapotának egyáltalán nem használ ez az augusztusi hőség. A várandós fiatal nő szédülni kezdett, így férjével, Balázzsal és anyjával, Csillával egy padra ültek. Apja, Tivadar pedig egy kis üveg vizet kerített neki valahonnan. Nem volt semmi komoly, a víztől Ildikó azonnal jobban érezte magát, de ülve kellett maradnia. Tímea is velük volt, a pad mellett ácsorgott. Aggódott nővére rosszulléte miatt, ugyanakkor a verseny kimenetele is felettébb izgatta. Amikor észrevette, hogy Faragó úr lengetni kezdi a kis zászlót – tehát az utolsó kör következik –, akaratlanul is a főút felé nézett: a piros és a zöld robogó egyazon pillanatban száguldottak el az ujjongó közönség előtt.

– Ne haragudjatok, de látni akarom a versenyt – szólt Timi a családjához, és az út széléhez sietett. Mire odaért, persze már az összes motoros elhaladt, de a lány tudta jól, kik vannak az élen.

– Azt hiszed, a kisfiús külsejű barátocskád legyőzi az én Dávidomat? – kiáltott át az út túlsó oldaláról Kriszta, és még epésen hozzátette: – Fogadni mernék, az én pasim minden téren jobban teljesít a tiédnél.

– Norbi nem a pasim, de különben is mit vagy úgy oda? – kontrázott Timi. – Gyerekes vagy, ez csak egy hülye falusi rendezvény – fejtette ki véleményét, ám legbelül ő is éppúgy komolyan vette az egészet.

Kalmár majdhogynem beérte Világot, aki most megpróbált ráijeszteni. Akárcsak az előbb, most is hirtelen kitért oldalra, csakhogy Norbi ezúttal nem szorult le az útról, hanem nagy gázt adva kitért Dávid csele elől, előrenyomult, és ezzel megszerezte a vezetést. A futballista ezt nem engedhette volna meg magának, ó, nem! Mindenáron győzni kell, de a zöld Crosser eszméletlen gyorsasággal távolodott el tőle. És mögötte már ott brummogott az APN–nel Drake – valahogyan feltört a harmadik helyre. Világ már csak egyetlen megoldást látott: csalni kell! Nem érte el a kijelölt kanyart, korábban tért le a főútról, és most Uruguay legporosabb, legszűkebb utcácskáin száguldott iszonyatos sebességgel bömbölő motorján. Kisvártatva egy hambár előtt találta magát, zsákutcába keveredett. Az utolsó pillanatban sikerült lefékeznie, dühösen a kormányra ütött, majd lábával visszaevickélt kicsit, és a kertek alatt folytatta útját. Itt keresztülhajtott egy óriási pocsolyán, meg tyúkokkal és libákkal találkozott, amelyek nagy lármásan, szárnycsapkodások közepette széledtek szét a bömbölő jármű elől. Mire ismét aszfaltos útra ért, motorja csupa sár volt, ő maga pedig baromfitollal volt felékesítve. De már legalább tudta, hogy merre jár. Ez az utcácska nekimegy a főúttal párhuzamos utcának, amely a verseny útvonalát képezi. Nem volt vesztegetni való ideje, hatalmas gázzal megindult a kicsi utca kijáratához. Amikor már csak alig tíz méter hiányzott, amikor már ott volt előtte a stoptábla, a zöld Crosser az orra előtt suhant el, ő meg a nagy ámulattól még lassítani is elfelejtett, és csaknem beleszaladt a Norbit követő Drake–be, ha az nem rántja el a kormányt, és így egy árokban landol. Ekkor már Dávid is kanyarodott, és üldözőbe vette Kalmárt – mit sem törődve Drake–kel, akinek lefulladt az APN–je, és most az árokban próbálta beindítani nagy káromkodások közepette.

Norbi a tükörből jól látta, hogy mi történt, de nem foglalkozott vele. Most ő volt a mezőny élén, és eltökélt volt szándékában, hogy ez így is marad. Jött a kanyar, de jött Dávid is mögötte.

„Jól van, már nem sok kell” – nyugtatta magát. „Mindjárt a főúton leszel, onnan már közel a cél! Ne hagyd, hogy leelőzzön! Nem előzhet le!”

Ámde itt, a legutolsó kanyarnál Világ lehajtott a gyepre megelőzve az aszfalton kanyarodó Kalmárt, így ő ért fel előbb a főutcára. Most, a célegyenesben ismét Dávidé lett az első hely. De mondani sem kell, nem érte be ennyivel: cikázni kezdett az aszfalton, hogy Norbi még véletlenül se tudjon előzni. Csakhogy emez sem volt rest! Pár évvel korábban biztosan beletörődött volna a vereségbe egy ilyen helyzetben, de ennek most vége van. Elég volt a tökömösködésből, bírni kell a feszültséget. Faragó úr már lengette a zászlót, jelezvén hogy a vonal áthaladtával itt a vége. Dávid meg csak cikázgatott a cél felé, nagyokat röhögve a sisakja alatt. Norbi pedig csak számítgatott mögötte. Jól megfigyelte, milyen ütemben halad ellenfele egyik oldalról a másikra. Elszánta magát. Világ kitért balra, ő pedig gyorsított. A másik visszaindult oldalvást jobbra, most szinte egy vonalban haladtak. Aztán Dávid továbbment a jobb szél felé, Norbi meg kicsit balra mozdítva a kormányt és egy kis plusz „kakaóval” kitért mellőle, így annak már nem volt ideje ismét elébe vágni. Íme, Faragó úr lengeti a zászlót, itt van a célvonal is fehér festékkel az aszfaltra mázolva. A versenyzők egymás után haladnak át rajta: első Kalmár Norbert zöld motorjával, második Világ Dávid piros kétkerekűjével.

Tímea hatalmasat kiáltott örömében, és a többiek is tapsoltak a győztesnek, bár nekik édes mindegy volt, ki ér elsőnek a célba. Norbinak még kellett egy kis idő, hogy lelassuljon, addig is élvezte a rá összpontosuló figyelmet. Előregurult még egy darabon, majd amikor már biztonságosan meg tudott fordulni, visszagurult a sétálóutcába. Eloltotta a Crossert, levette fejéről a sisakot. Különféle emberek közelítettek felé, hogy gratuláljanak neki, egy részüket nem is ismerte, azok mégis a nevén szólították – na, ezt adjátok össze! Ervin, Léna és Olivér elismerésüket fejezték ki, aztán a kicsi Ákos meg az osztálytársai fogtak vele kezet ragyogó tekintettel nézve rá. Géza bácsi úgyszintén átverekedte magát a tömegen, és a kezét nyújtotta a győztesnek.

– Szép volt, fiacskám! Le a kalappal! – szólt mosolyogva a bácsi, ugyanakkor kikötötte: – A napokban ezt muszáj lesz megünnepelnünk, birkapörkölt nálam, de te állod a gajba sört!

– Jó, rendben. Ez nem probléma – felelte Norbi kedvesen nevetgélve, enyhén piros arccal. Zavarban volt, egyáltalán nem számított rá, hogy szinte az egész falu apraja–nagyja őt veszi majd körül.

– Csak vicceltem, gyerek! – röhögött Géza bácsi, és megveregette a fiú vállát. – Vendég vagy nálam, mint mindig. A legjobb haverom vagy, tudod jól! Na, de ideje, hogy eltűnjek, nem akarom tőled elszívni a dicsőséget. Egy ilyen vénség ne rontsa itt a levegőt – az öreg nevetgélve távozott, Norbi pedig észrevette a tömegen túl egy szál magában álldogáló Tímeát. És ezt nem hagyhatta, a jelenlévők közül ő volt számára a legfontosabb.

Leszállt a motorról, kissé tántorgott, amint szilárd talajra lépett, de annyi baj legyen! Kezet fogott még néhány emberrel, majd a lányhoz sétált, és széttárta karjait:

– Timi! Sikerült, Timi, győztem! – azzal átölelték egymást. – Tudom, hogy az egésznek semmi jelentősége, de akkor is jó érzés.

Timi három puszit adott Norbinak, és megsimogatta a fiú karját:

– Ügyes voltál. Látod, megy ez neked.

– Fiú, hát itt vagy! – lépett a fiatalokhoz Faragó úr. – Norbinak hívnak, ugye?

– Igen.

– Szóval a szoborhoz kell jönnöd, kapsz egy kis díjat, lesz egy rövidke beszélgetés meg egy fénykép. Te, a második és a harmadik versenyző kelletek.

– Jól van – felelte vidáman Norbi –, de szeretném, ha Tímea is velem jönne.

Faragó úr a meglepődött lányra pillantott.

– Ó, a barátnőd? – kérdezte, és ez ugyebár egy igen jó kérdés volt.

Timi kérdőleg nézett Norbira, aki tanácstalanul tekintett vissza rá. Gondolkodott egy picit, majd ismét Faragó úrhoz fordult:

– Sokat jelent nekem! – hangsúlyozta, és átkarolta a lány derekát.

– Ez már igen, egy igazi gavallér! – mosolygott Faragó úr. – Gyertek hát! – a szobor felé indult, a fiú és a lány meg utána.

– Most ez mire jó? – kérdezte a leányzó értetlenkedve.

– Nem tudom, egyszerűen csak úgy érzem, ott a helyed mellettem.

– De nekem semmi keresnivalóm a pódiumon. Ez most a te pillanatod.

– Én pedig megosztom veled – jelentette ki Norbi még szorosabban ölelve magához Timit.

Az emelvényhez értek, ahol reggel a kis cserkészek elmesélték Uruguay történetét. Jobb oldalról Drake pózolt – igen, végül is ő lett a harmadik –, balról pedig Dávid duzzogó ábrázattal. Közel a tömegben ott pukkadozott a mélységesen csalódott Krisztina is. Középen pedig – ami még inkább „felnyomta a pumpát” az említett szerelmespárnál – Norbi és Timi kézen fogva, mosolyogva. Faragó úr is fellépett közéjük lányával, Lénával, aki egy dobozt tartott kezében.

– Uruguay polgárai! – köszöntötte a tömeget emberünk. – Akkor most bemutatnám az Első Ágoston–napi Motorverseny dobogós helyezettjeit! A harmadik helyen Drake nevű versenyzőnk végzett, íme, a jutalma – az említett dobozkából egy pici szobrot emelt ki. – Egy bronzzal futtatott rókafigura! – az elgyötört ábrázatú ipse ímmel–ámmal vette át a díjat, a közönség tapsolt kicsit. – A második helyet Világ Dávid érdemelte ki, nyereménye egy ezüsttel futtatott rókafigura! – újabb taps, Dávidunk félrehúzott szájjal, szégyenteljes tekintettel vette kézbe az előzőnél valamivel nagyobb szobrocskát. – És a verseny győztese nem más, mint Kalmár Norbert, aki nagyon is kiérdemelte ezt a helyezést, hiszen mint látjuk, olyan önzetlen, hogy megosztotta dicsőségét a szebbik felével. Szabad a nevedet, kicsim? – kérdezte a lánytól.

– Tímea – zavartan hátrasimította hajtincseit. – Fehér Tímea.

– Hát akkor – mondta az esemény házigazdája, és egy még nagyobb figurát vett elő a dobozból –, nagy tapsot kérek Kalmár Norbertnek és Fehér Tímeának! – a nép hatalmas tapsviharban tört ki, egyesek még kurjongattak és fütyültek is nekik. Ők ketten meg csak álltak ott fent mosolyogva, fogták egymás kezét. Hol egymásra, hol a tömegre néztek. – Norbi! Még mielőtt átadnám a díjadat, az arannyal futtatott rókaszobrot, mesélj egy kicsit, milyen kapcsolatban állsz a motorozással.

– Nos – kezdte Norbi, majd egy pillanatra elakadt a szava, de aztán újra nekifogott –, tizenöt éves korom óta motorozom. Itt, Vajdaságban főképp. Az összes várost bejártam már a környéken, párszor átugrottam Horvátországba is.

– Igazán? És teljesen egyedül?!

– Így van. Maradjunk annyiban, hogy nem volt más választásom.

Faragó úr meglepődött, nem igazán értette ezt a választ. Végül ezt mondta:

– Hát ez nem semmi! Egy fiú, aki egyedül rója az országutakat, tapsoljuk meg újra! Ez aztán eredeti a javából, kívánjuk, hogy még sokáig csináld – ő maga is tapsolni kezdett.

– Az a helyzet… – szólt Norbi kissé szomorkásan, aztán megvárta, míg elcsendesedik az újabb ováció. – Az a helyzet, hogy már nem szívesen csinálom. Tudják, egyedül furikázni az utakon elég magányos és lehangoló. Nincs senki, akihez szólhatnál, nincs senki, aki segítene a bajban – remegni kezdett, még szorosabban fogta Timi kezét, és még egy könnycsepp is kigördült szeméből. – Csak azt akarom mondani… hogy így, sok év után ez már nem olyan jó buli, mint… mint tinikoromban – végignézett a tömegen. Mindenki elcsendesedett, általános feszültség söpört végig a falucska főterén. Faragó úr is kővé dermedt, Timi félénk ábrázattal nézett barátjára. Norbi arcán végigfolyt a könnycsepp egészen az álláig, és tornacipője orrára pottyant. Nagyot sóhajtott, kihúzta magát, és mosolyt erőltetve tovább beszélt. – De talán, ha többen lennénk, akkor folytatnám. Az jutott eszembe, hogy Uruguaynak lehetne saját motoros klubja.

Az egybegyűltek nyüzsögni kezdtek erre a kijelentésre, Faragó úr is gondolkodóba esett.

– Hát, ami azt illeti, érdekes elképzelés – a nép felé pillantott. – Mindenféleképp meg kell vitatni a tanácselnök asszonnyal, de hiszem azt, hogy nem ellenezné.

– Meg kell mondjam, kitűnő ötlet – szólalt fel Henrietta a tömeg széléről. – Nem is értem, miért nem jutott eszünkbe hamarabb. Okvetlenül beszélni fogunk róla – tette hozzá nevetve, és a feszültség is oszlani kezdett, ismét vidám lett mindenki.

– Jól van, emberek! – nevetett újra Faragó úr is. – Ideje, hogy a győztesünk megkapja jutalmát!

Norbi nedves szemekkel, meghatódva vette át az aranyozott, négy lábon álló „ravaszdit”.

– Tapsoljuk hát meg még egyszer ezt a gyönyörű fiatal párt! – a kocsmáros és a lánya most leléptek a pódiumról, Timi és Norbi pedig továbbra is kézen fogva álltak középen, másik kezükkel meg közösen fogták a szobrocska alapzatát és maguk elé tartották. Az emelvény sarkáról megvillant egy fényképezőgép. A fotó széleire rákerült a két búval bélelt fazon is, Drake és Dávid.