A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Colin Dexter: Last Bus to Woodstock

First published by Macmillan an imprint of Pan Macmillan

Fordította: Pétersz Tamás

Copyright © Colin Dexter 1975

Hungarian translation © Pétersz Tamás, 2024

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-520-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Bevezetés

— Csak még egy kicsit várjunk! — kérte a sötétkék nadrágot és világos nyári dzsekit viselő lány. – Biztos, hogy mindjárt jön egy.

Annyira azonban mégsem volt biztos benne, és harmadszor is szemügyre vette az 5-ös szakasz szögletes keretbe foglalt menetrendjét. Ám az agya sohasem igazodott el túl nagy biztonsággal a számok és táblázatok világában, és a keret bal szélétől elinduló, bizonytalan vízszintes vonalat húzó egyik ujjának vajmi kevés esélye volt rá, hogy a megfelelő metszéspontban találkozzon a menetrend felső szélétől nagyjából függőlegesen ereszkedő másik ujjával. A mellette álló másik lány türelmetlenül toporgott, és így szólt:

– Hát, nem t’om.

– Csak egy perc, csak egy perc! – Az első lány megint a megfelelő oszlopokra meredt: 4, 4A (18:00 után nem közlekedik), 4E, 4X (csak szombaton közlekedik). Aznap szerda volt. Tehát… ha a 2 óra 14:00 óra, akkor…

– Figyelj, édesem, azt csinász, amit akarsz, de én inkább stoppolok. – Sylvia beszédmódja már-már bosszantóan laza volt. Néha egész szótagokat lenyelt, a szóvégi mássalhangzóknak pedig sokszor nyomuk sem volt. Ha jobban összebarátkoznak, ezt mindenképpen szóvá kell majd tennie neki.

Hány óra most? Este 6:45. Az annyi, mint 18:45. Igen. Végre valami fogódzó.

– Gyere má’! Seperc alatt kapunk fuvart, meglá’d. Ezeknek a fickóknak úgyis mind csak az kő: egy kis szoknya.

Az igazat megvallva, nem is igen lett volna miért megkérdőjelezni Sylvia magabiztos optimizmusát. Aligha akadt volna olyan autós, akiben nem ébreszt segítőkészséget a lány rövid szoknyájának és csinos lábának hívogató látványa.

A két lány egy darabig csendben ácsorgott, mintha törékeny tűzszünet állt volna be kettejük között, amit egyikük sem akart megsérteni.

Középkorú asszony közeledett feléjük. Időnként hátrafordult, és végignézett az Oxford belvárosába vezető, egyre inkább sötétbe vesző úton. A lányoktól néhány méterre megállt, és letette a bevásárlószatyrát.

– Elnézést! – szólította meg az első lány. – Nem tudja, mikor jön a következő busz?

– Néhány perc múlva jönnie kell egynek, kedvesem. – Aztán megint a szürke messzeségbe bámult.

– És az megy Woodstockba?

– Nem, szerintem nem. Csak Yarntonig megy. Bemegy a faluba, aztán megfordul, és visszajön.

– Ó! – A lány kiállt az útra, a nyakát nyújtogatva ő is a távolba kémlelt, majd rögtön vissza is lépett, mert egy kisebb autókonvoj közeledett. A délután lassan estébe fordult, így az autósok egy része már bekapcsolta a világítást. Busznak azonban nyoma sem volt, és a lány egyre nyugtalanabb lett.

– Minden okés lesz! – mondta Sylvia némi türelmetlenséggel a hangjában. – Meglá’d. Hónap reggel majd jót röhögünk az egészen.

Újabb autó. Aztán még egy. Majd ismét a langyos őszi este mozdulatlansága.

– Hát, te maradhatsz, ha akarsz, én léptem! – A másik lány figyelte, ahogy Sylvia elindul a mintegy kétszáz méterrel feljebb lévő woodstocki körforgalom felé. A körforgalom nem volt éppen rossz hely a stoppoláshoz, mivel az autók úgyis kénytelenek voltak lelassítani, mielőtt felhajtottak a forgalmas autópálya-körgyűrűre.

Hirtelen ő is döntött.

– Sylvia, várj! – kiáltott utána, majd kesztyűs kezével megmarkolta könnyű nyári dzsekije gallérját, és a lúdtalpasokra jellemző esetlen futással a nyomába eredt.

A középkorú asszony az őrhelyén maradt az 5-ös szakasz megállójában. Arra gondolt, mennyi minden megváltozott a fiatalkora óta.

Mrs. Mabel Jarmannek azonban nem kellett sokáig várnia. Eljátszadozott néhány véletlenszerű, semmitmondó gondolattal, semmi olyasmivel, aminek jelentősége lett volna. Hamarosan otthon lesz. Később visszaemlékezve egészen jól le tudta írni Sylviát hosszú, szőke hajával, laza, nemtörődöm, mégis kihívó érzékiségével. A másik lányról nemigen tudott mit mondani: világos dzseki, sötét nadrág, de milyen színű is? A haja? Talán olyan világosbarna-féle? „Kérem, próbálja meg felidézni, Mrs. Jarman! Nagyon fontos lenne, hogy felidézze, amit csak tud…” Látott néhány autót, és egy valószínűtlenül nagy halom, kerék nélküli autókarosszériával megrakott, zötykölődő kamiont. Férfiak? Férfiak, akikkel nem utazott más? Megpróbálta megerőltetni az agyát. Igen, jártak arra férfiak, ebben biztos volt. Több is elment mellette.

Hét óra előtt tíz perccel felbukkant egy elmosódott, hosszúkás, rózsaszín valami, majd lassanként határozottabb alakot öltött. Az asszony felemelte a szatyrát. A piros helyközi busz lassan haladt megállóról megállóra a messzi félhomályban. Nemsokára már a vastag, fehér betűket is el tudta olvasni a vezetőfülke fölött. Mi is volt odaírva? Hunyorított, hogy jobban lássa: Woodstock. Jaj! Ezek szerint tévedett, amikor az a jó modorú fiatal lány a következő buszról kérdezte. Mindegy. Nem jutottak még messzire. Vagy felveszi őket valaki, vagy meglátják a buszt, és elérik a következő megállóban, vagy akár az azután következőben. „Mennyi ideje mentek el, Mrs. Jarman?”

Egy kissé hátrébb lépett a megállóból, és a woodstocki járat sofőrje hálásan továbbhaladt. Alig tűnt el a busz szem elől, rögtön meglátott egy másikat, néhány száz méterre mögötte. Az lesz az övé. Mrs. Jarman intett, mire az emeletes busz lehúzódott a megállóba. Hét óra után két perccel otthon is volt.

Annak ellenére, hogy már megözvegyült, két gyermeke pedig felnőtt és megházasodott, továbbra is a szegényes ikerház jelentette számára az igazi otthont, és a magányának is megvoltak azért az előnyei. Főzött egy kiadós vacsorát, elmosogatott, majd bekapcsolta a televíziót. Soha nem értette, miért kritizálják annyira a műsorokat. Ő szinte mindegyiket szerette, sőt gyakran azt kívánta, bárcsak két csatornát nézhetne egyszerre. Tíz órakor megnézte a főbb híreket, aztán kikapcsolta a készüléket, és lefeküdt aludni. 22:30-kor már mélyen aludt.

Ugyanekkor, 22:30-kor, brutális kegyetlenséggel meggyilkolt fiatal lány holttestére bukkantak egy woodstocki udvarban.

Első rész
A LÁNY NYOMÁBAN

ELSŐ FEJEZET

Szeptember 29., szerda

Az Oxford központjában lévő St. Giles sugárútból kiindulva két kisebb, párhuzamos út fut észak felé, mint egy hangvilla két ága. A város északi pereménél először átszelik a forgalmas északi körgyűrűt, amelyen szünet nélkül autósok türelmetlen tömege hömpölyög, elkerülve a régi egyetemváros szépségeit. A keleti ág eléri Banbury városát, majd a meglehetősen jellegtelen vidéken át tovább kígyózik a közép-angliai iparvidék szíve felé; a nyugati ágon autózva hamarosan eljutunk az Oxfordtól mintegy tizenkét kilométerre északra fekvő Woodstock kicsiny városába, onnét pedig Stratford-upon-Avonbe.

Az Oxfordból Woodstockba vezető útnak van egyfajta csendes bája. A széles, füves útszegélyek a tágasság kellemes érzését keltik, és alig három kilométer után, Yarnton faluhoz érve, az út középen fákkal elválasztott, osztott pályás autóúttá szélesedik, amely megszünteti az addigi torlódást, és a forgalom végre felgyorsulva elhalad a repülőtér mellett. Közvetlenül Woodstock előtt, bal kéz felől egy kilométeren át húzódó szürke kőfal jelzi a jó Anna királynő által ragyogó tábornoka, John Churchill, Marlborough hercege számára emelt lenyűgöző Blenheim-palotához tartozó hatalmas és gyönyörű birtok keleti határát. A palota főbejáratát magas, impozáns kovácsoltvas kapu zárja el; ide sereglenek nyaranta a turisták, hogy bejárják az óriási, méltóságteljesen pompás termeket, hogy megálljanak a malplaqueti és az oudenarde-i csatáknak emléket állító flamand falikárpitok előtt, és megnézzék a szobát, amelyben a Churchill-dinasztia későbbi képviselője, maga a nagy Sir Winston született, aki mára már a közeli Bladon falucska egykoron békés templomkertjében nyugszik.

Ma Blenheim uralja a régi városkát, ám ez nem mindig volt így. A főutca mentén sorakozó zömök, szürke házak emlékezete jóval régebbre nyúlik vissza, és sokat mesélhetnének, bár többségüket ma már takaros kis ajándék-, régiség- és szuvenírüzletté, no meg fogadóvá alakították. A jelek szerint itt mindig bőséges választék kínálkozott szálláshelyekből, és az utcákat szegélyező, meghitten összebújó szállodák és fogadók nemcsak ősi múltjukkal, hanem az élénksárga táblán díszelgő két fekete „A” betűvel, és az alattuk sorakozó csillagokkal is méltán büszkélkedhetnek.

A Fekete Hercegről elnevezett vendéglátóhelyet észak felé tartva félúton egy mellékutcában, baloldalt találjuk. Woodstocki társaival ellentétben nem tud felmutatni semmilyen ősi pedigrét, és sajnálatos módon felettébb valószínűtlennek tűnik, hogy III. Eduárd király harcos fia valaha is személyesen nevetett, sírt, italozott vagy bujálkodott volna a falai között. Az igazság az, hogy a régi épületet udvarostul-istállóstul mintegy tíz évvel korábban megvásárló londoni cég vezérigazgatója fedezte fel egy kétes hitelességű útikalauzban, miszerint a szóban forgó Herceg valahol a közelben született. Az igazgatótanács lelkesen gratulált az igazgatónak a nagyszerű kutatómunkáért, és nem kevésbé azért a felfedezéséért, hogy a nemes Herceg neve eladdig nem szerepelt a woodstocki telefonkönyvben. A név tehát nem lehetett kérdéses többé. A szálloda első igazgatójának tehetséges kislánya aztán megfelelő mértékben középkorias betűkkel kimásolta egy gyermekeknek szóló enciklopédiából a harcos Herceg rövid – és kissé romantikus – életrajzát, majd az elkészült művet fél órára elhelyezte édesanyja 230 Celsius-fokra előmelegített sütőjében. Az így kapott, tiszteletet parancsolóan időbarnította papírlapot aztán takaros – igaz, elég olcsó – keretbe foglalták, és rangjához méltó helyen helyezték el a koktélbár falán. Az oxfordi egyetemi kollégiumok alacsony, kopottas gerendákra szegezett pajzsaival együtt sajátos hangulatot és presztízst kölcsönzött a helynek.

Az elmúlt két és fél évben egy Gaye nevű hölgy látta el a Fekete Herceg rezidens „hostessi” pozícióját – a „pultos” kifejezést ugyanis a szálloda igazgatója kissé méltóságon alulinak találta. És nem minden alap nélkül. Gaye-nek ritkán kellett olyan kéréseket teljesítenie, mint az „Egy pinttel a legjobb keserűből, kedvesem!”, és már inkább a munkásosztállyal azonosította az ilyesmit; itt a zöldcitromos vodka volt divatban a jól szituált fiatalok, a Manhattan koktél az amerikai turisták, és a gin és „francia”, vagyis száraz vermut – néha egy kis „olasz”, vagyis édesebb vermuttal keverve – az oxfordi oktatók körében. Gaye gyakorlott magabiztossággal keverte ezeket az italokat a pult mögötti polcokon csábítóan sorakozó, ezüstösen csillogó üvegekből.

Magában a vastag szőnyeggel borított, kellemes narancssárga árnyalatú kárpittal bevont székekkel és padokkal berendezett bárban diszkrét – és a vezetőség reményei szerint Rembrandt-féle betlehemjelenetre emlékeztető árnyjátékhatást keltő – félhomály uralkodott. Gaye vonzó, vörösesbarna fiatal nő volt, és a mai napon – szerdán – kifogástalan fekete nadrágkosztümöt és fehér fodros inget viselt. A bal kezének második és harmadik ujján megcsillanó drágakövek szelíd figyelmeztetésül szolgáltak az unalmas amatőr szoknyavadászok, és talán – ahogy azt egyesek állították – számító felhívásnak a gazdag hivatásos playboyok számára. Gaye igazság szerint korábban házas volt, de elvált, és a kisfiával és az anyjával élt. Ez utóbbi nem minden jogalap nélkül bosszankodott drágalátos lánya enyhén csapodár szokásain, és úgy gondolta, hogy Gaye balszerencséjére egy „hitvány disznóhoz” ment feleségül. Gaye eközben épp úgy élvezte elvált státuszát, mint a munkáját, és meg is szándékozott tartani mindkettőt.

A szerda este szokás szerint elég forgalmas volt, és Gaye 22:25-kor némi megkönnyebbüléssel jelentette be, hogy az utolsó rendelések következnek. Egy fiatalember, aki az egyik magas bárszéken ült a pult belső sarkánál, felé tolta a whiskyspoharát.

– Még egy ugyanilyet!

Gaye kérdőn a férfi homályos szemébe nézett, de nem szólt semmit. A whiskysüveg alá tartotta a vendég poharát, visszatette elé a pultra, majd kinyújtotta a jobb kezét a pénzért, közben pedig a ballal automatikusan beütötte a pénztárgépbe a megfelelő összeget. A fiatalember láthatóan részeg volt. Sokáig ügyetlenül kutatott a zsebeiben, mire megtalálta a pénzt, aztán egy korty után óvatosan lecsúszott a székről, bizonytalanul bemérte magának az ajtót, és az adott körülmények között elvárhatóhoz képest tűrhetően egyenes vonalban megindult felé.

A régi belső udvart, amelynek a kövein valaha lópatkók kopogtak, az utca felől egy keskeny boltíves átjárón keresztül lehetett megközelíteni, és az évek során felbecsülhetetlen értéknek bizonyult a Fekete Herceg számára. A még a legrosszabb állapotban lévő és legfélreesőbb helyeken vezető utak szélére is felfestett szimpla és dupla vonalak átlépéséért könyörtelenül kirótt bírság hatására a járműtulajdonosok kelletlenül ugyan, de betartották a szabályokat, és minden olyan létesítmény, amelyen kint virított a „Vendégek számára fenntartott parkoló, az itt hagyott járművekért nem vállalunk felelősséget” tábla, jó üzletmenetre számíthatott. Mint általában, az udvar aznap este is tele volt az elmaradhatatlan Volvókkal és Roverekkel. A boltív fölé szerelt gyenge lámpa halovány fénnyel világította meg a bejáratot, míg az udvar többi része sötétségbe burkolózott. A fiatalember ennek az udvarnak az egyik távoli sarka felé botorkált, és már majdnem odaért, amikor észrevett valamit a szélen álló autó mögött. Odatámolygott, és tapogatózni kezdett. Aztán minden szőrszála égnek állt az iszonyattól, nekiesett egy lelakatolt istállóajtónak, és minden átmenet nélkül hevesen hányni kezdett.

MÁSODIK FEJEZET

Szeptember 29., szerda

A Fekete Herceg igazgatója, Mr. Stephen Westbrook a holttest felfedezése után azonnal értesítette a rendőrséget, akik dicséretes gyorsasággal cselekedtek. Lewis őrmester a Temze-völgyi Rendőrségtől egyértelmű instrukciókat adott Mr. Westbrooknak. Tíz percen belül a szállodánál lesz egy rendőrautó, Westbrooknak addig gondoskodnia kell arról, hogy senki ne hagyhassa el a helyszínt, és senki se léphessen be az udvarra; ha valaki mégis mindenképpen távozni akar, annak fel kell jegyeznie a teljes nevét és pontos lakcímét; ha pedig valaki megkérdezi, mi az oka a felfordulásnak, őszintén válaszolnia kell rá.

Az este vidám hangulata leeresztett, mint egy szomorú lufi, és a vendégek lassan elcsendesedtek, ahogy körbeért az elsuttogott rémhír: gyilkosság történt. Nem tűnt úgy, mintha bárki is távozni akarna; ketten-hárman megkérdezték, telefonálhatnak-e. Mindenki hirtelen kijózanodott, még az a sápadt képű fiatalember is, aki az igazgató irodájában ácsorgott, és akinek a szinte érintetlen whiskyje még mindig a koktélbár pultján árválkodott.

Mire Lewis őrmester két egyenruhás rendőr társaságában megérkezett, a szemközti járdán kíváncsi bámészkodók kisebb csoportja gyűlt össze. Nem kerülte el a figyelmüket, hogy a rendőrautó közvetlenül az udvarra vezető bejáró előtt parkolt le, lényegében elzárva az utat. Öt perccel később aztán érkezett egy második rendőrautó is, és a jelenlévők tekintete az ebből kiszálló vékony testalkatú, sötét hajú férfira szegeződött. A férfi váltott néhány szót az utca felőli oldalon őrt álló egyenruhással, többször helyeslően bólintott, majd bement a szállodába.

Nem ismerte Lewist közelebbről, de pozitív benyomást tett rá az őrmester higgadt szakértelme. A két férfi rövid, lényegre törő megbeszélést folytatott, és gyorsan megegyeztek egy előzetes cselekvési tervben. Lewis a másik egyenruhás segítségével összeírja az összes jelenlévő nevét, lakcímét és a járművük rendszámát, röviden kikérdezi őket, merre jártak az este, és hová készültek innét. Több mint ötven emberről volt szó, és Morse tisztában volt vele, hogy mindez némi időbe telik.

– Megpróbáljak további segítséget szerezni magának, őrmester?

– Azt hiszem, ketten elboldogulunk, uram.

– Jól van. Lássunk munkához!

A Fekete Herceg oldalsó bejáratául szolgáló ajtó az udvarra vezetett. Morse óvatosan kilépett rajta, és körülnézett. Tizenhárom autót számolt meg, amelyek szorosan egymás mellett parkoltak a kis helyen, de előfordulhatott, hogy egyet-kettőt nem vett észre, a legtávolabbiak ugyanis alig látszottak többnek sötét tömegnél a magas hátsó fal tövében. Egy pillanatra eltűnődött, vajon kapatos tulajdonosaiknak milyen emberfeletti vezetői képességekre és pontosságra lenne szükségük ahhoz, hogy sértetlenül kimanőverezzék ezeket a szűk kijáraton. Figyelmesen végigpásztázta a zseblámpájával az udvart, aztán lassan körbejárta a helyszínt. Az udvar bal oldalán parkoló utolsó autó sofőrje előrelátóan hátramenetben állt be a keskeny helyre, és hagyott úgy egy méternyit a kocsi oldala és a fal között; az így fennmaradó helyen egy fiatal lány holtteste hevert. A lány a jobb oldalán feküdt, a feje majdnem a falak találkozásának támaszkodott, hosszú szőke haját vér csúfította. Első ránézésre egyértelmű volt, hogy a koponya hátsó részére mért erős ütés végzett vele, és a holttest mögött ott is hevert egy súlyos kerékkulcs. A szerszám mintegy három és fél centiméter átmérőjű és körülbelül negyvenöt centiméter hosszú lehetett; az a fajta hullámos végű kerékkulcs volt, amely elterjedtnek számított az azonnali gumijavító módszerek megjelenése előtt. Morse állt ott egy darabig, és a csúf látványt tanulmányozta. A meggyilkolt lány öltözéke meglehetősen hiányos volt, mindössze magas telesarkú cipő, egy nagyon rövid, sötétkék szoknya és egy fehér blúz volt rajta. Semmi más. Morse az áldozat felsőtestére irányította a lámpáját. A blúz bal oldalát keresztben eltépték; a két felső gomb ki volt gombolva, a harmadikat pedig leszakították, így a lány telt keble szinte teljesen fedetlen volt. Morse körbevilágított a zseblámpával, és rögtön meg is találta a hiányzó gombot: a kicsiny, fehér gyöngyházfényű korong megcsillant az udvar kövei között. Mennyire gyűlölte a szexuális indítékú gyilkosságokat! Odakiáltott az udvar bejáratánál őrt álló rendőrnek.

– Igen, uram?

– Szükségünk lesz néhány ívlámpára.

– Biztosan jól jönnének, uram.

– Szerezzen.

– Én, uram?

– Igen, maga!

– De mégis hol…?

– Honnan az ördögből tudjam! – kiáltott rá Morse.

Lewis éjjel háromnegyed tizenkettőre végzett a feladatával, és jelentést tett Morse-nak, aki a The Times egy példányával a kezében ült az igazgató irodájában, és határozottan whiskynek látszó folyadékot kortyolgatott.

– Á, Lewis! – Az őrmester elé tartotta az újságot. – Nézze csak meg a függőleges 14-est. Idevágó, nem igaz?

Lewis a szóban forgó oszlopra pillantott. „Pántos női ruhadarab”, kilenc betű. Elolvasta, mit írt Morse az üres helyre: „Melltartó”. Most mit mondjon erre? Még sohasem dolgozott együtt Morse-szal.

– Jó nyom, nem gondolja?

Lewis néha elboldogult a Daily Mirror keresztrejtvényeivel, de most úgy érezte, ez túlmutat a képességein, és nem tudta mire vélni a dolgot.

– Attól tartok, nem vagyok valami jó a keresztrejtvényekben, uram.

– Úgy gondolja, hogy pocsékolom az idejét, Lewis?

Lewis nem most jött le a falvédőről, és őszinte ember volt.

– Úgy, uram.

Morse szája lassan szívélyes mosolyra húzódott. Úgy érezte, jól kijönnek majd egymással.

– Lewis, szeretném, ha velem dolgozna ezen az eseten.

Az őrmester egyenesen Morse kemény, szürke szemébe nézett. Hallotta magát, amint azt feleli, hogy nagy örömére szolgálna.

– Ez ünneplést érdemel! – mondta erre Morse.– Háziúr!

Westbrook, aki eddig odakint toporgott, azonnal odabent termett. Morse felé tolta a poharát.

– Egy dupla whiskyt.

– Ön is kér egy italt, uram? – fordult az igazgató tétován Lewishoz.

– Lewis őrmester szolgálatban van, Mr. Westbrook.

Amikor az igazgató visszajött, Morse megkérte, hogy tereljen össze mindenkit, a személyzet tagjait is beleértve, a rendelkezésre álló legnagyobb helyiségben, majd folytatta az újságolvasást, és közben csendben kortyolgatta a whiskyjét.

– Maga olvassa a The Timest, Lewis? – szólalt meg kisvártatva.

– Nem, uram; mi a Mirrort vesszük. – A válasz kissé gyászos beismerésnek hangzott.

– Néha magam is – közölte Morse.

Hajnali negyed egykor Morse bement az ebédlőbe, ahol már mindenki összegyűlt. Gaye tekintete egy pillanatra összeakadt a felügyelőével, amikor az belépett, és a nő valami furcsa határozottságot érzett a férfiban. Nem olyan volt, mintha a felügyelő gondolatban vetkőztetné őt, mint az általa ismert férfiak legtöbbje, hanem olyan, mintha már le is vetkőztette volna. Érdeklődéssel hallgatta, amikor beszélni kezdett.

Először is köszöni a türelmüket és az együttműködésüket. Későre jár, és nem akarja sokáig feltartani őket. Most már bizonyára mindenki tudja, miért van itt a rendőrség. Az udvaron gyilkosság történt; az áldozat egy fiatal, szőke hajú lány. Nyilván megértik, hogy reggelig az udvaron álló összes járműnek ott kell maradnia, ahol van. Tudja, hogy ez többeknek megnehezíti a hazajutást, de már rendelt taxikat. Ha valaki szeretne beszámolni neki vagy Lewis őrmesternek bármiről, amiről úgy gondolja, érdekes vagy hasznos lehet a nyomozás szempontjából, tűnjön bármilyen jelentéktelen részletnek is, az legyen szíves, maradjon. A többiek távozhatnak.

Gaye meglehetősen laposnak tartotta az előadást. Nem kellene izgalmasabbnak lennie, ha az ember véletlenül épp egy gyilkosság helyszínén tartózkodik? Most hazamegy, ahol az anyja és a kisfia már mélyen alszanak. De ha ébren lennének, ugyebár, akkor sem mondhatna nekik túl sokat. A rendőrök már több mint másfél órája a szállodában voltak. A Sherlock Holmesról és Poirot-ról szóló regények alapján, amiket olvasott, nem egészen erre számított. Ők mostanra bizonyára kikérdezték volna a fő gyanúsítottakat, és a leghétköznapibb jelenségekből is megdöbbentő következtetéseket vontak volna le.

A Morse rövid beszédét követő hangzavar lassan elhalt, ahogy a vendégek nagy része fogta a kabátját, és távozott. Gaye is felállt. Látott bármi érdekeset vagy hasznosat? Visszagondolt az estére. Persze ott volt a fiatalember, aki rátalált a lányra… Korábban is látta már őt, de nem tudta felidézni, kivel volt, sem azt, hogy mikor. Aztán hirtelen beugrott: szőke haj! A lány az előző héten járt a bárban a fickóval. Igaz, manapság sok lány hidrogénezi szőkére a haját. Lehet, hogy érdemes lenne megemlíteni a nyomozóknak? Gaye úgy határozott, hogy igen, és odament Morse-hoz.

– Azt mondta, hogy a meggyilkolt lány szőke volt.

Morse ránézett, és lassan bólintott.

– Azt hiszem, a múlt héten járt itt. Azzal a férfival volt, aki ma este megtalálta a holttestét. Láttam őket itt. A bárban dolgozom.

– Ez nagyon érdekes, Miss… ööö?

– Mrs. Mrs. McFee.

– Bocsásson meg, kérem, Mrs. McFee. Azt hittem, csak azért viseli azokat a gyűrűket, hogy eltántorítsa a fiúkat, akik a nyálukat csorgatják a pult túloldaláról.

Gaye hirtelen nagyon dühös lett. Micsoda utálatos alak!

– Nézze, mittudomén, milyen felügyelő, el akartam mondani magának valamit, amiről azt gondoltam, a segítségére lehet. Ha maga…

– Mrs. McFee – szakította félbe Morse szelíden, és a szemében leplezetlen pajzán fény csillant –, ha a közelben élnék, magam is bejönnék ide a hét minden estéjén, hogy csorgassam a nyálamat a pult túloldaláról.

Nem sokkal hajnali egy óra után ívlámpákból hevenyészett, ám viszonylag hatékony világítást szereltek fel az udvar köré. Morse utasította Lewist, hogy vegye őrizetbe a fiatalembert, aki megtalálta a meggyilkolt lányt, amíg nem vizsgálják meg alaposabban az udvart. A két nyomozó odakint állt, és a tetthelyet fürkészte. Mindenfelé rengeteg vér volt, és amikor Lewis őrmester lepillantott a halottra, mélységes undort érzett a gyilkosság erőszakossága és értelmetlensége miatt. Morse-t láthatóan jobban érdekelte a föléjük boruló égbolt.

– Tanulmányozza a csillagokat, Lewis?

– Néha elolvasom a horoszkópot, uram.

Úgy tűnt, Morse nem hallotta.

– Hallottam egyszer egy csapat iskolás gyerekről, Lewis, akik megpróbáltak összegyűjteni egymillió gyufaszálat. Miután megtöltötték velük az iskola egész épületét, úgy döntöttek, inkább feladják.

Lewis kötelességének érezte, hogy mondjon erre valamit, de semmi értelmes nem jutott az eszébe.

Morse figyelme egy idő után visszatért földközelbe, és a két férfi megint vizsgálgatni kezdte a meggyilkolt lányt. A kerékkulcs és a magányos fehér gomb ugyanott hevert, ahol Morse korábban látta azokat. Ezeken kívül nem is igen akadt semmi látnivaló, leszámítva a hátsó fal egyik végétől majdnem a másikig húzódó alvadt vércsíkot.

A fiatalember az igazgató irodájában ült. Az anyja, bár számított rá, hogy későn ér haza, mostanra már biztosan aggódik. Ő is aggódott. Morse végül hajnali 1:30-kor jött be, miközben a rendőrségi orvos, a fényképészek és a nyomrögzítők birtokba vették az udvart.

– Neve? – kérdezte a felügyelő.

– Sanders. John Sanders.

– Maga találta meg a holttestet?

– Igen, uram.

– Meséljen róla.

– Igazából nem sokat tudok mondani.

Morse elmosolyodott.

– Akkor nem kell sokáig itt tartanunk, ugyebár, Mr. Sanders?

A fiatalember nyugtalanul fészkelődött a székén. Morse szemben ült vele, szigorúan a szemébe nézett, és várt.

– Hát, bementem az udvarba, ő pedig ott volt. Nem nyúltam hozzá, de tudtam, hogy halott. Azonnal visszajöttem, hogy szóljak az igazgatónak.

Morse bólintott.

– Még valami?

– Nem hinném.

– Mikor hányt, Mr. Sanders?

– Ja, igen. Hánytam.

– Az után vagy az előtt történt, hogy meglátta a lányt?

– Utána. Biztosan felzaklatott a látványa… gondolom, valami sokkfélét kaphattam.

– Miért nem mondja el nekem az igazat?

– Ezt meg hogy érti?

Morse felsóhajtott.

– Nincs itt az autója, ugye?

– Nincs autóm.

– Bevett szokása, hogy sétál egyet az udvaron, mielőtt hazamenne? – Sanders nem felelt. – Mennyit ivott tegnap este?

– Néhány whiskyt. Nem voltam részeg.

– Mr. Sanders, azt szeretné, ha inkább mástól tudnám meg? – Sanders viselkedéséből világosan látszott, hogy cseppet sincs ínyére az ilyenfajta faggatás. – Mikor jött ide? – folytatta Morse.

– Úgy fél nyolc körül.

– Berúgott, és kiment hányni. – Sanders vonakodva bólintott. – Általában egyedül iszik?

– Általában nem.

– Kire várt? – Sanders nem válaszolt. – Nem érkezett meg a hölgy?

– Nem – bökte ki végül a férfi.

– De eljött, ugye?

– Nem, már mondtam magának. Végig egyedül voltam.

– De a hölgy eljött, ugye? – ismételte meg Morse halkan. Sandersen látszott, hogy sarokba szorult. – Eljött – folytatta Morse ugyanazon a halk hangon. – Eljött, és maga látta is. Az udvaron. Halott volt.

A fiatalember bólintott.

– Egy kicsit el kell beszélgetnünk egymással – közölte Morse.

HARMADIK FEJEZET

Szeptember 30., csütörtök

Morse egyedül állt Sylvia Kaye szobájában, és határozottan megkönnyebbült. Az éjszaka nyomasztó kötelezettségei véget értek, és bekapcsoltak kimerült elméje védekező mechanizmusai. Nagyon szerette volna elfelejteni, hogyan ébresztették fel Mrs. Dorothy Kaye-t, és hogyan hívták haza a cowley-i autógyár hegesztőrészlegénél dolgozó férjét az éjszakai műszakból; az ostoba, goromba vádaskodásokat, és a mindent maga alá gyűrő keserű, üres kínt. Sylvia anyjának nyugtatókat kellett adni, hogy elhalasszák a szembenézést, Lewis őrmester pedig eközben a kapitányságon ült, és igyekezett megtudni Sylvia apjától, amit csak lehetett. Gondosan telejegyzetelt több oldalt, de nem volt meggyőződve róla, hogy sokra mennek vele. Úgy félóra múlva csatlakozik majd Morse-hoz.

A szoba kicsi volt. Kaye-ék egy takaros, háromszobás ikerházban laktak a Jackdaw Courton, egy korhadó fakerítésekkel szegélyezett csendes, félhold alakú mellékutcában, néhány percnyi sétára a Woodstock Roadtól. Morse leült a keskeny ágyra, és körülnézett. Eltűnődött, vajon a szépen bevetett ágy nem az anya műve lehet-e, mivel a szoba többi része a meggyilkolt lány rendetlen, igénytelen életmódjáról árulkodott. A gázkandalló fölé meglehetősen ingatag módon valami popművész hatalmas, színes képét tűzték, és Morse arra gondolt, talán sokkal jobban értené a fiatalokat, ha neki is lennének kamasz gyerekei; így azonban a képen látható jóképű ifjonc kiléte rejtély volt a számára, ahogy az is homályba borult előtte, mivel érdemelte ki a népszerűségét. Az ágyon kívül egy fehérneművel borított asztal és szék, valamint egy fenyőfából készült ruhásszekrény alkották a szoba bútorzatát. Morse óvatosan felemelt a székről egy áttetsző anyagból készült, fekete melltartót. Felvillant előtte a kép, amikor először pillantotta meg Sylvia Kaye-t; néhány másodpercig elidőzött az emléken, majd a gondolatai az elmúlt nehéz órák kellemetlen, kanyargós sikátorain át lassan visszatértek a jelenhez. Az ablakpárkányon női magazinokból rakott ingatag torony állt, és Morse belelapozott a sminktippek, magánéleti problémák és horoszkópok világába. Egyetlen pornográf bekezdést sem látott. Kinyitotta a ruhásszekrény ajtaját, és határozottan nagyobb érdeklődéssel vizsgálgatni kezdte a szoknyákat, blúzokat, nadrágokat és ruhákat. Tiszta és rendetlen. Nagy halom lábbeli is volt ott, mind ultramodern, telesarkú és ronda; a lány tehát nem volt pénzszűkében. Az asztalon egy utazási iroda brosúrája hevert görögországi, jugoszláviai és ciprusi csomagajánlatokkal; fehér szállodák, azúrkék tenger és apróbetűs megjegyzések a biztosítási felelősségről és a himlővel kapcsolatos előírásokról. Volt ott egy levél Sylvia munkáltatójától, amelyben elmagyarázták a forgalmi adó rejtelmeit, valamint egy napló. Ez utóbbi egyetlen bejegyzést tartalmazott, január 2-ára: „Rossz. Megnéztem a Ryan lányát.”

Kopogtak az ajtón, és Lewis lépett be.

– Talált valamit, uram? – Morse rosszalló pillantást vetett vidám őrmesterére, és nem szólt semmit. – Szabad? – kérdezte Lewis, és a napló felé nyújtotta a kezét.

– Csak nyugodtan – bólintott Morse.

Lewis szemügyre vette a naplót, és figyelmesen végiglapozta a szeptemberhez tartozó oldalakat. Miután nem talált semmit, módszeresen végignézett minden egyes oldalt.

– Csak egy nap van kitöltve, uram.

– Én még addig sem jutok el az enyémben – jegyezte meg Morse.

– Ön szerint a „rossz” azt jelenti, hogy aznap rossz idő volt, vagy rosszul érezte magát?

– Honnét tudjam? – csattant fel Morse. – És különben is, mi a fenét számít?

– Utánanézhetünk, hol adták a Ryan lányát január első hetében – javasolta Lewis.

– Utána. És annak is, mennyibe került a napló, ki adta neki, és hol vásárolta a tollait. Őrmester! Gyilkossági ügyben nyomozunk, nem papír-írószer boltot viszünk!

– Elnézést.

– Ugyanakkor lehet, hogy igaza van – tette hozzá Morse.

– Attól tartok, Mr. Kaye-nek sem sok mondanivalója volt számomra. Ön is szeretne beszélni vele?

– Nem. Hagyja békén szegény fickót.

– Akkor hát nem haladunk valami gyorsan.

– Nem is tudom – tűnődött Morse. – Miss Kaye fehér blúzt viselt, ugye?

– Igen.

– A maga felesége milyen színű melltartót venne fel egy fehér blúz alá?

– Gondolom, valami világos színűt.

– Feketét nem?

– Átlátszana.

– Hm. Erről jut eszembe, Lewis, nem tudja véletlenül, hány órától kellett tegnap este bekapcsolniuk a világítást az autóknak?

– Attól tartok, így kapásból nem – felelte Lewis –, de gyorsan ki tudom deríteni.

– Nem szükséges – mondta Morse. – A napló szerint, amit az imént megvizsgált, tegnap, szeptember 29-e Szent Mihály napja volt, és a kérdéses időpont 18:40.

Lewis követte elöljáróját lefelé a keskeny lépcsőn, és közben azon törte a fejét, mi jöhet ezután. Mielőtt elérték volna a bejárati ajtót, Morse félig hátrafordult:

– Mi a véleménye a női egyenjogúsági mozgalomról, Lewis?

Tizenegy órakor Lewis őrmester kikérdezte a Town and Gown Biztosítótársaság igazgatóját. A cég a város főutcáján lévő jól menő dohánybolt fölötti második és harmadik emeleten működött. Sylvia itt dolgozott alig több mint egy éve. Ez volt az első munkahelye. Gépírónőnek vették fel, mivel a titkárnőképzőben, ahol a középiskola elvégzése után két évig tanult, úgy ítélték meg, hogy a gyorsírásfüzetében lévő otromba és sok helyütt megfejthetetlen macskakaparásnak vajmi kevés köze van az eredetileg diktált levelekhez. A gépírása azonban elég pontos és rendezett volt, és az igazgató biztosította Lewist, hogy a cégnél semmi panasz nem volt az elhunyt alkalmazottra. Sylvia nem késett, és diszkréten viselkedett.

– Vonzó lány volt?

– Nos, ööö… igen. Azt hiszem, az volt – válaszolta az igazgató. Lewis feljegyezte, és azt kívánta, bár Morseis ott lenne most; a felügyelő azonban közölte, hogy szomjas, és betért az út túloldalán lévő Minsterbe.

– Azt mondja, két másik lánnyal dolgozott – folytatta Lewis. – Szeretnék velük is váltani néhány szót, ha lehetséges.

– Természetesen, biztos úr.

Az igazgató, Mr. Palmer láthatóan megkönnyebbült kissé.

Lewis meglehetősen hosszan faggatta a két ifjú hölgyet. Egyikük sem állt „különösebb” barátságban Sylviával. Amennyire ők tudták, állandó udvarlója sem volt. Igen, néha dicsekedett a szexuális kalandjaival, de hát a legtöbb lány így tett. Barátságos természet volt, de nem igazán tartozott „a lányok” közé.

Lewis átkutatta Sylvia asztalát is. A szokásos kacatok. Egy törött tükördarab, egy fésű néhány beleragadt szőke hajszállal, a tegnapi Sun, rengeteg ceruza, radír, írógépszalag, indigó. Az asztal mögötti falon Omar Sharif fényképe lógott, mellette gépelt szabadságos beosztás. Lewis látta, hogy Sylvia július második felében kéthetes szabadságot vett ki, és megkérdezte a két lányt, hol járt.

– Azt hiszem, otthon maradt – válaszolta az idősebb, egy húszas évei elején járó, halk szavú, komoly külsejű lány.

Lewis felsóhajtott.

– Úgy látom, nem sokat tudnak róla, ugye?

A lányok erre nem szóltak semmit. Lewis megpróbálta rávenni őket egy kicsit több együttműködésre, de kevés sikerrel járt. Röviddel dél előtt távozott az irodából, és ő is átballagott a Minsterbe.

– Szegény Sylvia! – jegyezte meg a fiatalabb lány, miután a nyomozó elment.

– Igen, szegény Sylvia – bólintott Jennifer Coleby.

Lewis végül — kisebbfajta meglepetésére — a Minster hátsó traktusában lévő, csak férfiaknak fenntartott bárban talált rá Morse-ra.

– Áh, Lewis! – Morse felállt, és a pultra tette az üres poharát. – Mi legyen? – Lewis egy korsó világos sört kért. – Két korsóval a legjobb világosból – fordult Morse vidáman a csaposhoz –, és magának is egyet!

Lewis számára hamar világossá vált, hogy érkezése előtt a lóverseny volt a téma. Morse fogta a Sporting Life egy példányát, és átment a sarokba az asszisztensével.

– Szokott fogadni, Lewis?

– Néha felteszek pár shillinget az epsomi derbire és a Grand Nationalre, de nem vagyok rendszeres játékos.

– Maradjon is így – mondta erre Morse komoly hangon. – De nézze csak, mi a véleménye erről? – Azzal kiteregette a sportlapot, és a 15:15-ös chepstow-i futam egyik indulójára, a Fekete Hercegre mutatott. – Megérne egy fontot, nem gondolja, őrmester?

– Mindenképpen különös egybeesés.

– 10 az 1-hez teszik – folytatta Morse, és nagyot húzott a söréből.

– Megteszi, uram?

– Már meg is tettem – felelte Morse, és felpillantott az öreg csaposra.

– Ez nem illegális, uram?

– Sohasem tanulmányoztam a törvényeknek ezt a részét.

„Hát nem akarja megoldani ezt a gyilkosságot?” – gondolta Lewis, és mintha Morse olvasott volna a gondolataiban, rögtön jelentést is kért tőle az áldozat Town and Gownnál végzett munkájáról. Lewis igyekezett mindent elmondani, amit megtudott, és Morse nem szakította félbe. Úgy tűnt, jobban érdekli az előtte lévő korsó sör. Amikor a végére ért, Morse utasította, hogy menjen vissza a kapitányságra, gépelje le a jelentését, aztán menjen haza, és aludjon egyet. Lewis nem ellenkezett. Holtfáradt volt, és az alvást egyre inkább elérhetetlen luxusnak érezte.

– Még valami, uram?

– Holnapig semmi, amikor is jelentkezik nálam reggel pontban 7:30-kor; hacsak nem óhajt mégis feltenni néhány shillinget a Fekete Hercegre.

Lewis kotorászott egy kicsit a zsebében, és elővett 50 pennyt.

– Ön szerint tétre és helyre?

– Tökön rúgja magát, ha nyer – jegyezte meg Morse.

– Rendben. 50 penny tétre.

Morse elvette az 50 pennyt, és Lewis távozóban még látta, hogy a pultos zsebre teszi az érmét, majd csapol még egy korsóval a titokzatos főfelügyelőnek.

NEGYEDIK FEJEZET

Október 1., péntek

Másnap reggel Lewis pontosan 7:30-kor bekopogott a felügyelő ajtaján. Mivel nem kapott választ, óvatosan lenyomta a kilincset, és belesett. Odabent nyoma sem volt életnek. Visszament az előcsarnokba, és megkérdezte az ügyeletest, hogy Morse felügyelő bejött-e már.

– Még nem láttam.

– Azt mondta, fél nyolckor itt lesz.

– Hát, tudja milyen a felügyelő.

Bárcsak tudnám, gondolta Lewis. Fogta a jelentést, amit még előző délután fáradtan legépelt, és figyelmesen elolvasta. Minden tőle telhetőt megtett, de nem sok nyom volt, amin elindulhattak. Átment a büfébe, és rendelt egy csésze kávét. Dickson közrendőr, akit Lewis elég jól ismert, éppen lelkes rohamot intézett egy tányér szalonna és paradicsom ellen.

– Hogy halad a gyilkossági ügy, őrmester?

– Korai még.

– A jó öreg Morse a főnök, nem?

– Aha.

– Fura egy mókus, nem igaz? – Lewis nem ellenkezett. – Egy dolgot tudok – folytatta Dickson. – Tegnap még jóval éjfél után is bent volt. Mindenki neki ugrált, akit csak az épületben talált. Szerintem a kapitányság minden vonala égett. Tud dolgozni a fickó, ha akar.

Lewis egy kicsit elszégyellte magát. Ő maga mélyen és édesen aludt előző este hattól ma reggel hatig. Úgy érezte, Morse is megérdemel egy kis alvást, úgyhogy leült, hogy megigya a kávéját.

Tíz perccel később üdén és vidáman besétált a frissen borotvált Morse.

– Áh, itt van, Lewis! Elnézést a késésért. – Ő is kért egy kávét, és leült vele szemben. – Attól tartok, rossz hírem van. – Lewis felkapta a fejét. – Elveszítette a pénzét. Az a szorulásos teve csak második lett.

Lewis elmosolyodott.

– Nem számít, uram. Remélem, ön nem veszített túl sokat.

Morse megrázta a fejét.

– Nem, nem, én semmit sem veszítettem; sőt, nyertem pár fontot. Megtettem tétre és befutóra is.

– De hát… – kezdte Lewis.

– Gyerünk! – szakította félbe Morse. – Igya meg a kávéját! Dolgunk van.

A két nyomozó a következő négy órában a Morse által az előző nap széles körben elindított kérdezősködések alapján beérkező jelentések rendszerezésével foglalkozott. Délre Lewisnak már olyan érzése volt, hogy jobban ismeri Sylvia Kaye-t, mint a saját feleségét. Nagy odafigyeléssel olvasott el minden jelentést – Morse utasította erre –, és a kép kezdett összeállni a fejében. Látta, hogy Morse hihetetlen sebességgel falja a jelentéseket, mintha valami unalmas regényt futott volna át; néha azonban egyet-egyet lelkes érdeklődéssel újra elolvasott.

– Nos? – szólalt meg végül a felügyelő.

– Azt hiszem, nagyjából a helyére került minden, uram.

– Helyes.

– Úgy láttam, némelyik jelentést nagyon érdekesnek találta, uram.

– Valóban? – Morse meglepettnek tűnt.

– Vagy tíz percet töltött azzal, amelyik a titkárnőképzőtől érkezett, pedig csak fél oldal.

– Maga jó megfigyelő, Lewis, de el kell hogy keserítsem. Évek óta nem láttam ennél rosszabbul megírt jelentést; mindössze tíz sorban sikerült nem kevesebb, mint tizenkét nyelvtani merényletet elkövetniük! Mi lesz így a rendőrségből?

Lewis nem tudta, mi lesz így a rendőrségből, ahhoz pedig nem volt bátorsága, hogy megkérdezze a felügyelőt a saját szeszélyes stílusára vonatkozó statisztikai eredményeiről. Ehelyett inkább ezt kérdezte:

– Ön szerint haladunk valamerre, uram?

– Aligha – felelte Morse.

Lewis azonban nem volt ennyire biztos ebben. Sikerült pontosan rekonstruálniuk, mit csinált Sylvia szerdán. Délután ötkor távozott az irodából, és szinte biztosan gyalog tette meg a 2-es busz University College megállójához vezető mintegy százméteres utat. 17:35-kor ért haza, és megvacsorázott. Szólt az anyjának, hogy talán későn jön haza, majd 18:30 körül elment otthonról abban az öltözékben – már amennyire ezt utólag meg tudták állapítani –, amelyben aztán rátaláltak. Valahogy eljutott Woodstockba. Lewis ezt ígéretes kiindulópontnak tartotta a további kérdezősködéshez.

– Elmenjek a busztársasághoz, uram, és beszéljek a woodstocki vonalon közlekedő sofőrökkel?

– Megtörtént – közölte Morse.

– Semmi érdemleges? – Az őrmester hangja csalódott volt.

– Szerintem nem busszal ment.

– Taxival, uram?

– Nem tartja valószínűtlennek?

– Nem tudom, uram. Nem biztos, hogy olyan drága.

– Lehet, hogy nem, de szerintem nagyon valószínűtlen. Ha taxit akart volna hívni, otthonról tette volna; van telefonjuk.

– Lehet, hogy így is tett, uram.

– Nem. Tegnap senki sem telefonált Kaye-ék házából.

Lewis érezte, hogy vészesen meginog az önbizalma.

– Úgy látom, nem sok hasznomat veszi – mondta, Morse azonban elengedte a megjegyzést a füle mellett.

– Lewis, maga hogy jutna el Oxfordból Woodstockba?

– Autóval, uram.

– Neki nincs autója.

– Megkérném egy barátomat, hogy vigyen el?

– Maga írta a jelentésében, hogy Sylviának nemigen voltak barátnői.

– Akkor férfi barátra gondol, uram?

– Maga szerint?

Lewis gondolkodott egy kicsit.

– Kissé furcsa lenne, ha egy férfi barátjával ment volna. Miért nem a házuknál vette fel?

– Vajon miért nem?

– Nem otthon vették fel?

– Nem. Az anyja látta, hogy gyalog indul el.

– Ezek szerint beszélt az anyjával, uram.

– Igen, tegnap éjjel.

– Nagyon feldúlt?

– Erős asszony, Lewis, és szimpatikus nekem. Természetesen rettenetesen feldúlta és sokkolta, ami történt. De nem omlott össze annyira, mint amennyire vártam. Sőt, az a benyomásom, hogy a gyönyörű lánya inkább megpróbáltatást jelentett a számára.

Morse odalépett egy nagy tükörhöz, elővett egy fésűt, és rendezgetni kezdte ritkuló haját. Gondosan eligazgatott néhány tincset a tarkóján lévő széles, csupasz bőrsávon, majd visszatette a fésűt a zsebébe, és megkérdezte a meghökkent Lewis őrmestertől, mit gondol az eredményről.

– Tehát, Lewis, ha Sylvia nem busszal, taxival vagy a fiújával ment, hogy az ördögbe jutott el Woodstockba? Mert ne feledjük, valahogyan egészen biztosan eljutott oda.

– Bizonyára autóstoppal, uram.