II.

A nyomtatásból réges-rég kikopott Kilgore Trout sci-fi-író 1975-ben, a New York állambeli Cohoesban. Miután értesült elidegenedett Leon fiának egy svéd hajógyárban bekövetkezett haláláról, szabadon eresztette „Ciklon Bill” nevű papagáját, és beállt csavargónak.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kurt Vonnegut: Timequake

G. P. Putnam’s Sons, New York, 1997

Copyright © 1977 by Kurt Vonnegut

Fordította Borbás Mária

A versbetéteket fordította N. Kiss Zsuzsa

Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely

Hungarian translation © Borbás Mária, 1998, 2021

Versbetétek © N. Kiss Zsuzsa, 1988

© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Olvasószerkesztő Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Nyomdai előkészítés Izing Imre

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-479-761-6

Seymour Lawrence-nek,

a fehérített és kisimított fapépen

tintával elmondott mesék

romantikus és nagy kiadójának emlékére

Valamennyi személy, akár élő, akár halott,

merőben esetleges, ne is találgassanak.

Előbeszéd

Ernest Hemingway 1952-ben a Life magazinban tette közzé Az öreg halász és a tenger című kisregényét. Egy kubai halászról szól, aki nyolcvannégy napja nem fogott semmit. Ekkor a horgára akad egy óriási marlin. Megöli, és kis csónakja mellett vontatja. Ám mire partra tehetné, a cápák lemarják a csontvázról az összes húst.

Cape Codon éltem, Barnstable faluban, amikor az elbeszélés megjelent. Egy szomszéd kereskedő-halászt megkérdeztem, mi a véleménye róla. Azt mondta, a hős egy idióta. Le kellett volna fejtenie a hús javát, betenni a csónak aljába, a tetem többi részét meg otthagyhatta volna a cápáknak.

Lehetséges, hogy Hemingway cápákon a kritikusokat értette, akiknek nemigen tetszett tízévi hallgatás után, két évvel azelőtt megjelent regénye, A folyón át a fák közé. Tudomásom szerint Hemingway ezt sohasem mondta. De a marlin lehetett éppenséggel az a regény.

Aztán 1996 telén azon kaptam magam, hogy alkotok egy regényt, ami nem működik, aminek se füle, se farka, és ami legfőképpen meg sem akart íródni. Merde! Közel egy évtizedet töltöttem azzal a hálátlan hallal, ha úgy tetszik. És még cápaeledelnek sem volt alkalmas.

Nemrég múltam hetvenhárom éves. Anyám ötvenkettőig húzta, apám hetvenkettőig. Hemingway majdnem hatvankettőig. Túlságosan sokáig éltem! Mitévő legyek?

Válasz: Filézd ki a halat. A maradékot hajítsd a szemétbe.

Ezt csináltam 1996 nyarán és őszén. Tegnap, ez év november 11-én, elmúltam hetvennégy éves. Hetvennégy!

Johannes Brahms ötvenöt évesen hagyta abba a szimfóniák komponálását. Apám ötvenöt éves korára lett torkig az építészettel. Elég! Amerika férfi regényírói addigra megalkották legjobb műveiket. Elég! Régen elmúltam már ötvenöt éves. Könyörüljetek rajtam!

Az én nagy büdös halamnak Időomlás volt a címe. Tartsuk meg emlékezetünkben Időomlás Egy cím alatt. Ezt az újabbat pedig – az előző javából meg az elmúlt hét hónap gondolataiból, tapasztalataiból kevert gulyást – Időomlás Kettő cím alatt.

Meg vagyok értve?

Az Időomlás Egy abból indult ki, hogy egy időomlás, a tér-idő kontinuum hirtelen csusszanása mindent és mindenkit arra kényszerít, hogy csináljon újra mindent, ha jó, ha rossz, amit az elmúlt évtized folyamán művelt. Tíz hosszú évre nyúló déjà vu volt ez. Egy szó panasza nem lehet senkinek, hogy az élet csupa ócska játék, meg se kérdezheti, hogy ugyan nem épp most köszön-e el a józan esze, vagy hogy mindenkinek nem épp most köszön-e el a józan esze.

Egy huncut árva szót sem szólhat senki az újrajátszás alatt, ha előszörre nem mondta el az évtized folyamán. Még csak a tulajdon életét sem mentheti meg, vagy a kedveseiét, ha első ízben elmulasztotta.

Az időomlás segítségével mindenkit egy szempillantás alatt visszapöccintettem 2001. február 13-áról 1991. február 17-ére. Aztán gyötörhettük vissza magunkat 2001-ig, percről percre, óráról órára, évről évre, tehettünk megint a rossz lóra, házasodhattunk újra azzal, akivel nem kellett volna, kaphattuk be megint a legyet. Nagy a választék!

Mire aztán ki-ki visszakecmergett oda, ahol az időomlás beütött, ott már megint nem volt a múltjának a robotja. Ahogy Kilgore Trout, a vén sci-fi-író mondta:

– Csak amikor megint bekattant a szabad akarat, akkor állhattak le a maguk szerkesztette akadályversenyben.

Trout igazából nem létezik. Ő az én alteregóm számos regényemben. De a legtöbbjének, amit hajlandó voltam megtartani az Időomlás Egyből, az ő kalandjaihoz, az ő nézeteihez van köze. Sikeresen megmentettem néhányat az ezernyi elbeszélés közül, amit 1931 – akkor volt tizennégy éves – és 2001 között írt, amikor is meghalt nyolcvannégy évesen. Hobó volt majd’ egész életében, és fényűzésben halt meg a Xanadu íróüdülő Ernest Hemingway lakosztályában, Rhode Islanden, Point Zion nyaralóhelyen. Ezt jó tudni.

Legelső elbeszélése, ahogy már halódófélben elmondta nekem, Camelotban játszódik, Artúr brit király udvarában: Merlin, az udvari varázsló bűvereje révén ellátja a Kerekasztal lovagjait Thompson géppisztolyokkal és .45-ös kaliberű dumdum hevederekkel.

Sir Galahad, mindőjük közül a legtisztább szívű és elméjű lovag megbarátkozik ezzel az erényt próbáló új szerkentyűvel. Ezenközben golyót ereszt a Szent Grálba, és ementáli sajttá lyuggatja Ginevra királynét.

A következőt mondta Trout, amikor ráébredt, hogy vége a tízesztendős újrajátszásnak, és hogy ő is, más is egyszeriben kénytelen új teendőkön törni a fejét, újra nekilátni az alkotásnak:

– Jesszuskám! Öreg meg tapasztalt vagyok én már ahhoz, hogy megint nekiálljak orosz rulettet játszani a szabad akarattal.

Bizony, és magam is szereplője voltam az Időomlás Egynek, háttérfiguraként felbukkantam egy tengerparti kagylósütésnél a Xanadu íróüdülőben 2001 nyarán, fél évvel az után, hogy véget ért az újrajátszás, fél évvel az után, hogy megint bekattant a szabad akarat.

Ott voltam a könyv számos fiktív szereplőjével, köztük Kilgore Trouttal. Megadatott hallanom, amint a vén, réges-rég kiadatlan sci-fi-író leírja, majd be is mutatja mindnyájunknak a földlakók sajátos helyét a dolgok kozmikus rendjében.

Elkészült hát utolsó könyvem, ennek az előbeszédnek a kivételével. Ma 1996. november l2-e van, becslésem szerint nagyjából még kilenc hónap maradt hátra a megjelenésig, amikor kibújik a nyomdagép szülőcsatornájából. Nem kell semmit elkapkodni. Egy indiaielefánt-bébi kétszer ennyi időt tölt magzatállapotban.

Egy oposszumbébi magzatállapota, felebarátaim, tizenkét nap.

Ebben a könyvben feltételezem, hogy életben vagyok még a 2001-es kagylósütésnél. A 46. fejezetben élőnek képzelem magamat még 2010-ben is. Olykor azt mondom, hogy 1996-ban vagyok, ahol ténylegesen vagyok, néha pedig azt, hogy az időomlást követő újrajátszás kellős közepén vagyok, és nem különböztetem meg világosan a két szituációt.

Alkalmasint elment a józan eszem.

Időomlás

1

Hívjatok Juniornak! Akár a hat felnőtt kölyköm. Hármójuk örökbe fogadott unokaöcs, hármójuk saját. A hátam mögött Juniornak hívnak. Azt hiszik, nem tudom.

Előadásokon el szoktam mondani: a művész kézenfekvőnek tűnő hivatása, hogy rávezesse az embereket, legalább egy parányit méltányolják, hogy élnek. Ilyenkor megkérdik, tudok-e olyan művészről, akinek ez sikerült.

– A Beatlesnek – felelem ilyenkor.

Úgy veszem észre, a legfejlettebb földlakók érzése szerint: élni – zavaró, vagy annál is sokkal rosszabb. Most hanyagoljuk el az olyan szélsőséges kellemetlenségeket, mint például az idealisták megfeszítése. Két fontos asszony az életemben, anyám és egyetlen nővérem, Alice, vagy Allie, immár a Mennyben, utálta az életet, és ezt nem is tagadta.

– Feladom! Feladom! – kiáltozta Allie.

Korának leghumorosabb amerikaija, Mark Twain, annyira terhesnek érezte a maga és mindenki más számára az életet, hogy amikor hetvenes éveiben járt, akárcsak most én, a következőket írta: „Amióta férfikorba léptem, sosem kívántam, hogy bármelyik megszabadult barátom visszanyerje az életét.” E sorok abban az esszében olvashatók, amelyet Jean lányának néhány nappal korábban bekövetkezett hirtelen haláláról vetett papírra. Azok között, akiket nem óhajtott volna feltámasztani, ott volt Jean, másik leánya, Susy, szeretett felesége, és legjobb barátja, Henry Rogers.

Twain nem érte meg az első világháborút, mégis ilyesmiket érzett.

Jézus a Hegyi beszédben mondta el, milyen rémes az élet: „Boldogok, akik sírnak”, és „Boldogok a szelídek”, és „Boldogok, akik éhezik és szomjúhozzák az igazságot”.

Henry David Thoreau híres mondása: „Az emberek tömege csöndes elkeseredésben él.”

Így aztán egy hangyányit sem érthetetlen, hogy mérgezzük a vizet meg a levegőt meg a termőtalajt, és egyre körmönfontabb ítéletnapi szerkentyűket eszkábálunk – iparilag, katonailag: egykutya. Kivételesen legyünk kíméletlenül őszinték. A világvége jószerivel egyikünk számára sem jöhet elég korán.

Apámat, Kurt szeniort, aki építészmérnökként dolgozott Indianapolisban, továbbá rákja volt, és a felesége úgy tizenöt esztendővel azelőtt öngyilkosságot követett el, feltartóztatták, mert szülővárosában belehajtott a pirosba. Akkor derült ki, hogy húsz esztendeje nincs jogosítványa!

Tudják, mit mondott az intézkedő rendőrnek?

– Hát akkor lőjön le – mondta.

Fats Waller afrikai–amerikai dzsesszzongorista szokta magát így elkurjantani, amikor a legistenibben és legfényesebb kedvében játszott:

– Lőjön már le valaki, amíg boldog vagyok!

Hogy léteznek afféle szerkentyűk, mint az öngyújtó módjára könnyen kezelhető vagy a kenyérpirítóhoz hasonlóan olcsó lőfegyverek, amelyek bárki úri szeszélye szerint képesek megölni Apát, vagy Fatset, vagy Abraham Lincolnt, vagy John Lennont, vagy ifj. Martin Luther Kinget, vagy egy gyerekkocsit toló asszonyt, kellőképpen bizonyíthatja bárkinek, hogy – Kilgore Troutot, a vén sci-fi-írót idézve – „élni – egy kalap szar”.

2

Ezt adják össze: egy nagy amerikai egyetem felhagy a futballal a józan ész nevében. Üresen tátongó stadionját bombagyárrá alakítja. Ennyit a józan észről. Tisztára Kilgore Trout.

Az én alma materemről, a Chicagói Egyetemről van szó. 1942 decemberében, jóval mielőtt odakerültem, a Stagg Field lelátója alatt tudósok kikényszerítették az uránium első láncreakcióját a Földön. Bizonyítani kívánták, hogy az atombomba elkészíthető. Hadban álltunk Németországgal és Japánnal.

Ötvenhárom év múlva, 1995. augusztus 6-án, egyetemem kápolnájában emlékgyűlést tartottak a Hirosima japán városra ledobott első atombomba felrobbanásának ötvenedik évfordulóján. Én is ott voltam.

Leon Seren fizikus volt az egyik szónok. Valamikor réges-régen ő is részt vett a használatból kivont sportlétesítmény alatt lefolytatott sikeres kísérletben. Ehhez mit szólnak: bocsánatot kért miatta!

Valaki egyszer már megmondhatná neki, hogy ha az ember fizikus azon a bolygón, ahol a legeszesebb állatok annyira utálnak élni, sose mentegetőzzék semmiért.

Na és most ezt adják össze: Egy ember hidrogénbombát alkot a paranoid Szovjetuniónak, mindent megtesz annak érdekében, hogy működjön is, aztán elnyeri a Nobel-békedíjat! Ez a valóságos személy, aki méltán bekerülhetne Kilgore Trout valamelyik elbeszélésébe, nem más, mint Andrej Szaharov, a néhai atomfizikus.

1975-ben nyerte el a Nobelt, mert követelte, hogy szüntessék be az atomfegyver-kísérleteket. Ő persze már rég kikísérletezte a magáét. A felesége gyermekorvos volt! Miféle ember az, aki tökéletesíteni bír egy hidrogénbombát, miközben egy gyermekgyógyász szakorvossal él házasságban? Miféle orvos az, aki hűséges marad a párjához, ha az begolyózott?

– Volt ma valami érdekes a dolgozódban, Mókuskám?

– De még mennyire! Szuper jól fog működni a bombám. Na és nálatok, hogy van az a bárányhimlős kiskölök?

Andrej Szaharov amolyan szentféle volt 1975-ben, ezt a tényt azonban ma már, hogy a hidegháborúnak vége, nem ünneplik. Máskéntgondolkodó volt a Szovjetunióban. Követelte, hogy hagyjanak fel az atomfegyverek fejlesztésével és a kísérletekkel, továbbá nagyobb szabadságot követelt a népének. Kirúgták az SZSZKSZ Tudományos Akadémiájából. Száműzték Moszkvából egy feltételes megállóhelyre a sarkkörön is túl.

Nem engedték el Oslóba, hogy átvehesse a Békedíját. Gyermekorvos felesége, Jelena Bonner vette át helyette. De nem volna itt az ideje, hogy feltegyük a kérdést: vajon Bonner doktornő, vagy bármelyik más gyermekorvos vagy egyéb gyógyász nem érdemelné-e meg jobban a Békedíjat, mint olyasvalaki, aki beleártotta magát egy H-bomba megalkotásába bárhol, bármiféle kormány számára?

Emberi jogok? Mi lehetne közönyösebb bármiféle élőlény jogai iránt, mint egy H-bomba?

Szaharovot 1987 júniusában díszdoktorrá avatta a New York-i Staten Island-i Főiskola. Kormánya ezúttal sem engedte, hogy személyesen vegye át a kitüntetést. Így hát engem kértek fel, hogy helyettesítsem.

Nem volt egyéb dolgom, csak az üzenetét kellett tolmácsolnom. Ami a következőképpen hangzott: „Ne hagyjatok fel az atomenergiával!” Akár egy robot, úgy mondtam el.

Annyira előzékeny voltam! Pedig ez pontosan egy évvel ennek az őrült bolygónak mindeddig leghalálosabb atomkalamajkája, az ukrajnai Csernobil atomreaktorának felrobbanása után történt. Hosszú éveken át egész Észak-Európában fognak megbetegedni gyerekek – vagy még rosszabb történik velük – ennek az elszabadult sugárzásnak a jóvoltából. Bőven lesz majd dolguk a gyerekgyógyászoknak!

Szaharov eszement biztatásánál sokkal szívderítőbb volt számomra a New York állambeli Schenectady tűzoltóinak viselkedése Csernobil után. Valamikor dolgoztam Schenectadyben. A tűzoltók levelet küldtek ottani tűzoltó kollégáiknak, gratuláltak a bátorságukhoz, önzetlenségükhöz, amivel mentették az életet meg a vagyont.

Hurrá a tűzoltóknak!

Lehet, hogy mindennapi életében némelyikük az emberiség söpredéke, de szükséghelyzetben szentek valahányan.

Hurrá a tűzoltóknak.