Írta: Kristin Harmel

A mű eredeti címe: The Winemaker’s Wife

Fordította: Stier Ágnes

Szerkesztő: Szádeczky Katinka

Nyelvi korrektor: Varga Andrea

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© 2019 by Kristin Harmel Lietz

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borító: Dinya Gábor

ISSN 2064-2288

ISBN 978 963 499 515 9 (epub), kiadói kód: MX-1505e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Jasonnek és Noah-nak.
Újra és újra megtanítjátok nekem, hogy mi az igazi szeretet.

„Tűrhetetlen, lehetetlen, hogy ennyi halál,
áldozat és pusztulás, ennyi hősiesség után ne egy
jobb és nagyszerűbb emberiség szülessen.”

Charles de Gaulle tábornok,
a francia ellenállás vezetőjének szavai
a II. világháború hatásáról

1

1940 MÁJUSA

INÈS

Az út kígyózva futott Champagne dús szőlészetei között, amikor Inès Chauveau délnyugat felé száguldott Reimsből. Csillogó fekete Citroënje nyomában porfelhők szálldostak, a szél vadul tépte gesztenyeszínű haját. Májust írtak, a tőkék már ébredeztek, a bimbóik apró öklökként nyújtózkodtak a nap felé. Heteken belül virágozni fognak, és szeptemberre a gyümölcsök – halványzöld Chardonnay, tintafekete Pinot Meunier, és áfonyás árnyalatú Pinot Noir – telten várják majd a szüretet.

De vajon Inès itt lesz még akkor? Itt lesz még bármelyikük? A nő megborzongott, közben fékezett, hogy bevegyen egy kanyart. A motor tiltakozva morgott, miközben a nő ráfordult a hazavezető útra. Michel azt mondaná, hogy túl gyorsan, túl felelőtlenül vezet. De végtére is a férfi óvatos mindenben.

Júniusban lesz egy éve, hogy összeházasodtak, és Inès nem emlékezett olyan napra, amikor a férje ne korholta volna gyengéden valamiért. Én csak vigyázok rád, Inès, mondogatta mindig. Ez a férjek dolga. Mostanában szinte minden figyelmeztetése a németekkel volt kapcsolatos, akik ott ólálkodtak az áthatolhatatlan Maginot-vonal, a megerősített határ túloldalán, ami megvédte Franciaországot az Európa többi részén tomboló káosztól. Mi, akik itt voltunk a Nagy Háborúban, tudjuk, hogy komolyan kell vennünk őket, mondogatta legalább naponta egyszer, mintha nem lett volna mindössze négyéves, amikor a végső csatát vívták.

Persze Inès – aki hat évvel volt fiatalabb Michelnél – még meg sem született, amikor 1918-ban a németek végre visszavonultak a Marne-tól, miután majdnem porig rombolták Reims belvárosát. De az édesapja eleget mesélt neki a háborúról – általában, amikor berúgott a brandytől és öklével verte az asztalt –, hogy tudja, óvatosnak kell lennie.

Soha nem bízhatsz a hunokban! Most is ott csengett az apja mély, rekedt hangja a fülében, bár a férfi már évekkel azelőtt meghalt. Lehet, hogy eljátsszák, hogy Franciaország barátai, de csak a bolondok hinnének el ilyesmit.

Nos, Inès nem volt bolond. És most az egyszer ő hozott olyan hírt, ami mindent megváltoztat. Apró diadalt érzett, de ahogy beszáguldott Ville-Dommange-ba, a kisváros fölött magasodó néma, komor hétszáz éves Saint-Lié kápolna mintha gúnyolta volna a kicsinyességéért. Ez nem arról szólt, hogy kinek van igaza, és ki téved. Hanem háborúról. Halálról. Máris fiatalemberek vére áztatta a földet az északkeletre álló erdőkben. Mindezt a férje megjósolta.

A nő behajtott a kapun, erősen fékezett az elegáns, kétszintes, kőből épült château előtt, kipattant, és odaszaladt a hatalmas, földalatti pincerendszerhez levezető ajtóhoz.

– Michel! – kiáltotta, miközben kettesével szedte a lépcsőket, a hűs, nyirkos levegő úgy hatott rá, mint egy arcába öntött vödör víz. – Michel!

A hangja visszhangzott a folyosók keszekusza labirintusában, amit a férje különc dédapja a földből vájt ki háromnegyed századdal korábban. Ezernyi pezsgőspalack pihent itt az oldalán, kisebb vagyonnyi buborék várta a következő felvonást.

– Inès? – Michel aggódó hangja szállt fel valahonnan a pince mélyéből, aztán a nő hallotta közeledő lépteit, majd befordult előtte a sarkon, nyomában Theo Laurent-nal, a Maison Chauveau chef de cave{1}-jával, a főborásszal.

– Drágám, mi történt? – kérdezte, miközben odasietett hozzá, a vállára tette a kezét, és az arcát fürkészte. – Jól vagy, Inès?

– Nem. – A nő eddig észre sem vette, mennyire kifulladt a hírtől, az autóúttól és hogy leszaladt a pince hűvösébe. – Nem, Michel, nem vagyok jól!

– Mi történt? – kérdezte a férje, miközben Theo némán figyelte a nőt, az arca kifejezéstelen volt, mint mindig.

– Elkezdődött – préselte ki magából Inès. – Az invázió, Michel. Jönnek a németek!

Nehéz csend ereszkedett le a nyirkos levegőben. Mennyi idő vajon, mire a pincék csendjét megtöri a fent menetelő bakancsok dobogása?

– Hát, akkor – szólalt meg végül Michel –, azt hiszem, ideje befejezni a pezsgő{2} elrejtését.

2

2019 JÚNIUSA

LIV

Liv Kent bal keze meztelen volt. Vagy legalábbis így érezte, valahányszor lenézett, és látta az üres helyet, ahol a jegygyűrűjét viselte az elmúlt tizenkét évben. És bár három hónapja levette – öt héttel azután, hogy Eric bejelentette, hogy elmegy, és amint lehet, el akarja intézni a papírokat –, néha még most is megijesztette annak a hiánya, amiről azt hitte, hogy örökké az övé lesz. De végtére is sok mindent vett biztosra.

– Kösz, hogy ilyen lazán kezeled! – mondta Eric, amikor bevitte a közös holmijukat tartalmazó utolsó kartondobozt a nő kicsi, egyszobás lakásába, ahová Liv a különválásuk után költözött. Furcsa volt, hogy itt van, betölti azt a teret, ami sosem lesz az övé. Liv egy része szeretett volna ráordítani, hogy tűnjön innen, de egy másik – ami miatt borzasztóan szégyellte magát – könyörögni akart neki, hogy maradjon. A házasságuk olyan sebességgel hullt darabokra, hogy a nő úgy érezte, hogy megnyílt alatta a föld.

– Lazán? – ismételte, miközben a férfi körülnézett a lakásban, amit Liv az egykor közös bútoraikkal töltött meg. Eric tekintete megállapodott a leharcolt kanapén, a szoba középpontján, Liv pedig eltöprengett, vajon arra a napra gondol-e – ahogy hirtelen ő is –, amikor megvették, vitatkoztak az árán, utána pedig izzadtan egymásba gabalyodva rázuhantak kemény párnáira kibékülni. De talán csak az jár a fejében, hogy örül az újrakezdésnek, úgy, hogy egyik közösen vásárolt tárgyuk sem furakodik be az új életébe.

A tekintete újra Livre siklott.

– Csak arra célzok, hogy tudom, nem könnyű. – Újra komor együttérzésre rendezte a vonásait, és a nő halvány bosszúságot érzett. Ez jobb volt a szomorúságnál, ami úgy kavargott át rajta, mint egy vihar, mióta aznap délelőtt hivatalosan aláírták a válási papírokat. – Tényleg sajnálom, hogy így alakultak a dolgok, Liv, de egyszerűen mást akartunk.

Livtől csak egy kifejezéstelen „mmmm”-re futotta.

– Én tényleg a legjobbat akarom neked. Ugye tudod? Mindig fontos leszel nekem.

– Csak nem annyira fontos, mint te magadnak. – Liv ennek képtelen volt ellenállni. – Vagy az új barátnőd.

Eric felsóhajtott.

– Ne légy dühös, Liv! – A férfi letette a kartondobozt a földre, és letörölte a kezét. – Szeretném azt hinni, hogy egy nap még barátok is lehetünk.

Liv felhorkant, és a férfi együttérző arckifejezése egy pillanatra elillant, a homloka pedig bosszúsan ráncolódott, így Liv megpillanthatta azt az embert, akiről tudta, hogy ott rejtőzik a gondosan elrendezett külső alatt, aki őt hibáztatja mindenért, ami elromlott közöttük. Ő gyereket akart, családot alapítani, Eric pedig látszólag boldogan próbálkozott. De aztán, több mint egy év csalódás után Livnél korai petefészek elégtelenséget állapítottak meg. Háromszor próbálkoztak mesterséges megtermékenyítéssel donorpetesejtet használva, aztán Eric egyszer csak bejelentette, hogy befejezte. Többé nem próbálkozik a gyerekkel, nem próbálja megérteni Liv szomorúságát, és elege van a házasságukból. Persze Liv később rájött, hogy addigra már randizni kezdett egy huszonnégy éves, Anemone, azaz tengerirózsa nevű lánnyal, a Bergman Étteremcsoport – a férje azt a céget igazgatta – egyik adminisztratív asszisztensével.

– Barátok, mi? – válaszolta végül. – Hogyne! Talán te, a barátnőd és én minden héten együtt vacsorázhatnánk. Nagyon meghitten hangzik.

– Liv, tudom, hogy dühös vagy. De nem Anemone tehet róla. Mi ketten egyszerűen kinőttük egymást. Többé nem az van megírva, hogy mi együtt legyünk.

– Neked viszont az van megírva, hogy egy Y generációs vegánnal legyél együtt, akit a hippi szülei egy medúzafajról neveztek el?

– Az anemóna igazából tengeri polip – javította ki Eric anélkül, hogy a szemébe nézett volna. Eltúlzott tehetetlenséggel vállat vont. – Mit mondhatnék, Liv? Ő megért engem.

– Egész pontosan mit ért meg? Hogy hatalmas klisé vagy? A két lábon járó életközépi válság? Hogy egy napon, amikor Anemone kényelmetlenné válik számodra, őt is faképnél hagyod?

Eric sóhajtott, és a nő szánalmat látott a szemében, amitől még rosszabbul érezte magát.

– Liv, légy őszinte! Szerettél még egyáltalán, amikor szétváltunk?

A nő nem válaszolt, mert hogyan is magyarázhatná el, hogy örökké szerette volna, ha esélyt kap rá? Az embernek elvileg ezt kellene csinálnia azzal, akinek odaígérte az életét. Csak úgy alakult, hogy a végén nem igazán kedvelte a férjét. De hajlandó lett volna dolgozni rajta, megpróbált volna visszatalálni egykori önmagukhoz. A szüleinek sosem volt erre esélye; az édesapja meghalt, amikor Liv még csak kisbaba volt, az édesanyja pedig egyik kapcsolatból a másikba lépett azóta is. Liv megfogadta, hogy az ő élete máshogy alakul majd. De talán mind arra vagyunk kárhoztatva, hogy elkövessük az előttünk járók hibáit, még akkor is, ha több eszünk van annál.

Tulajdonképpen Ericnek igaza volt. Nem tartoznak össze. Talán soha nem is tartoztak. És talán úgy a legjobb, ha elválnak az útjaik. Mégis úgy érezte, hogy a férje akkor hagyta cserben, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rá.

Amikor túl hosszúra nyúlt a csend, Eric újra megszólalt:

– És most mihez fogsz kezdeni? Megpróbálsz visszatérni a munka világába? Tudod, hogy tőlem kérhetsz ajánlólevelet, ha szükséged van rá.

Liv az ajkába harapott. Kicsit utálta a férfit, aki úgy nézett rá, mintha szánalmas lenne. Ő javasolta egy évvel korábban, hogy Liv mondjon fel a Bergmannál, a cégnél, ahol tizenöt éve megismerkedtek, mint marketingigazgató-helyettes. Egymás mellett dolgoztak másfél évtizeden át, a férje egyre emelkedett a pénzügyi részleg ranglétráján, Liv pedig felért a marketingosztály csúcsára. Ők voltak a tökéletes, befolyásos pár… míg aztán többé már nem.

Figyelj, ha harmadszor is megpróbáljuk a mesterséges megtermékenyítést, talán otthon kellene maradnod és arra összpontosítani – mondta Eric tavaly júniusban. Ha meglesz a baba, úgyis szabadságra akarsz menni, nem? Liv vonakodva beleegyezett, de most már látta, hogy hiba volt megfogadni Eric tanácsát. Ez volt az első lépés, hogy a férfi kitessékelte a saját életéből. Az lett a vége, hogy amikor borult a bili, nem maradt semmije: sem gyereke, sem férje, sem munkája, sem megtakarítása. Teljesen elveszítette a talajt a lába alól.

– Majd kitalálom – motyogta.

– Legalább itt van neked a nagymamád – Eric ajka megrándult. – Ő biztosan segít, igaz?

– Igen nagylelkű – közölte mereven Liv. – Azt hiszem, rájött, hogy rossz tanácsot adott nekem. – Edith nagyi, az édesapja különc, gazdag, Párizsban élő édesanyja ragaszkodott hozzá, hogy legyen házassági szerződés, mielőtt Liv hozzámegy Erichez, mely kikötötte, hogy ha a házasság véget ér, egyik fél sem jogosult semmire, ami a másiktól származott. Nyilván azzal a szándékkal kérte, hogy Eric ne tehesse rá a kezét arra, ami egy nap majd Liv öröksége lesz, de mivel az asszony még élt és virult, Eric pedig körülbelül évi félmilliót keresett, miközben Liv munkanélküli lett, a dokumentum hatalmas baklövésnek tűnt. Edith nagyi legalább felajánlotta, hogy fizeti Liv lakását, míg kitalálja, mihez kezd az életével, de a nőnek már anélkül is elég bűntudata volt, amiért elfogadta a pénzt, hogy azt Eric az orra alá dörgölte volna.

– És mégis mennyire biztos volt a dolgában akkoriban – nevetett a férfi. – Na, Liv, vissza kell mennem az irodába. De szólj, ha bármire szükséged van, rendben? Gondolom, még találkozunk.

Nem várt választ. Úgy ment el, hogy hátra sem nézett, és amikor Liv becsukta utána az ajtót, úgy érezte, hogy végre kizárta a múltat, és belépett egy bizonytalan jövőbe.

Egy órával később Liv végre összeszedte a bátorságát, hogy kinyissa az utolsó dobozt, amit Eric áthozott. Úgy érezte, mintha gyomorszájon találták volna, amikor átvágta a ragasztószalagot, felemelte a doboz fülét, és az esküvői albumukat látta benne, meg két cipősdobozt a közös életük képeivel, olyan fotókkal, melyek Ericnek nyilván többé semmit sem jelentenek. Átpörgette a felül lévőket – nászutas képek, amiken Erickel kókuszdió koktélokat tartanak a kezükben, miközben Maui tengerpartján állnak és szélesen egymásra mosolyognak –, aztán mindet visszahajította a dobozba, és úgy hátrált, mintha a puszta közelségük fájdalmat okozna.

Élesen kopogtattak az ajtón, és Liv felnézett. Nem várt senkit, az új címét pedig csak néhány embernek adta meg. Az Erickel kötött házassága alatt csak a Bergmannál dolgozó munkatársai voltak a barátai, de amikor tavaly otthagyta az állását, egyikük sem tartotta vele a kapcsolatot, így csak tovább erősödött benne az érzés, hogy kiradírozták a saját életéből. Eric azért jött vissza, hogy megszabaduljon még egy doboznyi emléktől? Liv fontolgatta, hogy nem nyit ajtót, mert nem akart még egyszer szembenézni vele, de újra kopogtattak, ezúttal hangosabban és sürgetőbben.

Amikor felállt és kilesett a kémlelőn, párszor pislognia kellett, hogy felfogja, amit lát. A halványan megvilágított folyosón ott állt a kilencvenkilenc éves, hihetetlenül életerős nagymamája, ősz haja pedáns kontyban, szürke Chanel tweed blézere tökéletesen rászabva, fekete nadrágja kifogástalan.

– Edith nagyi? – kérdezte Liv hitetlenkedve, miközben ajtót nyitott.

Az idős asszony lebiggyesztette a száját, és összevonta ceruzával rajzolt szemöldökét.

– Most komolyan, Olivia, így öltözöl, amikor nem vagyok itt, hogy felügyeljek rád?! – Az epés megjegyzés szinte udvariasan hangzott Edith nagyi enyhe francia akcentusába csomagolva. – Hát erre tanítottalak?!

– Én… nem számítottam rád. – Liv lenézett szakadt farmerére és rongyos pulcsijára, amibe azután öltözött át, hogy Eric elment, és tökéletes volt az otthoni ténfergéshez. – Számítanom kellett volna rád?

– Nos, itt vagyok, nem igaz?

– De… mit keresel New Yorkban? – Amikor Liv utoljára beszélt az asszonnyal – három nappal korábban, amikor Edith nagyi felhívta, hogy határozottan megkérdezze, mikor véglegesítik a válást –, egyetlen szó sem esett arról, hogy átszeli az óceánt Párizsból. Tekintve Edith nagyi korát, egy repülőút New Yorkba legalább említést érdemelt volna.

– Hát, érted jöttem, természetesen. Nem invitálsz be? Meghalok egy martiniért. És ne merd azt mondani, hogy elfogyott a gin! Akkor azonnal kitagadnálak.

– Nem – válaszolta Liv. – Van ginem. – Óvatosan oldalra lépett, és nézte, ahogy Edith nagyi elsuhan mellette. Futólag eltöprengett rajta, hogy miért nem ölelik meg egymást, mint a normális emberek.

– D’accord.{3} Van kéznél kék sajttal töltött olívabogyó? – kérdezte a nagymamája a válla fölött, miközben Liv követte, és becsukta az ajtót. A nő ekkor vette észre, hogy az asszonynál nincs semmi az ismerős Kelly táskáján kívül.

– Hol a csomagod, Edith nagyi?

Az idős asszony ügyet sem vetett rá.

– Végső esetben fokhagymás olíva is jó lenne.

– Hát, azt hiszem, csak sima van.

Edith nagyi a torkát köszörülte, de úgy tűnt, ebbe belenyugszik, miközben letelepedett a kanapéra a nappaliban.

Liv szótlanul elkészítette a nagymamája italát, ez kilencéves kora óta az ő feladata volt. Jó adag gin, egy löket száraz vermut, pár csepp olívalé, jéggel összerázva, aztán leszűrve.

– Először le kellene hűtened a poharat, Olivia – közölte Edith nagyi köszönet helyett, amikor Liv átnyújtotta az italát. – Nem iszol te is egyet?

– Délután kettő van, Edith nagyi. És még mindig próbálok rájönni, hogy mit keresel itt.

Az idős asszony a fejét csóválta.

– Tényleg muszáj ilyen feszültnek lenned? – Nagyot kortyolt. – Ám legyen! Ha tudni akarod, azért jöttem, mert a mai napon szabadultál meg hivatalosan attól a lélekszipolyozó salaud{4}-tól. Utálom azt mondani, hogy én megmondtam, de…

– Szóval kárörvendeni jöttél.

Edith nagyi újra kortyolt a martiniból, és egy pillanatra Liv észrevette, hogy a nagyanyjának remeg a keze.

– Azt biztosan nem. Azért jöttem, hogy segítsek neked csomagolni.

– Csomagolni?

Edith nagyi színpadiasan sóhajtott, miközben felállt, és Liv hálószobája felé intett.

– Na, csipkedd magad! Máris késésben vagyunk.

– Honnan?

– Megy a gépünk.

Liv csak bámult rá.

– Na, elég a fetrengésből, Olivia! Négy és fél óra múlva indul a gépünk, és tudod, hogy a JFK-en milyen a biztonsági ellenőrzés.

– Edith nagyi, mi a csudáról beszélsz?

– Próbálj lépést tartani, drágám! – Edith nagyi a szemét forgatta, és felhörpintette a martiniját. – Párizsba utazunk, természetesen.

3

1940 MÁJUSA

INÈS

A Chauveau-birtok alatti pincerendszer sötét, nyirkos és nedves volt. A krétába és mészkőbe vájt ívelt téglafalak bent tartották a nedvességet, amióta csak Michel dédapja hét évtizeddel korábban építeni kezdte azokat, így tökéletes helynek bizonyultak, hogy a pezsgőspalackok ott aludjanak, miközben valami nagyszerűvé válnak.

Inès ezt onnan tudta, hogy amikor Michel másfél éve udvarolni kezdett, elmesélte neki a családi birtok történetét. Az édesapja rokonai a 16. század óta vigneronok, szőlőtermesztők voltak, de csak az 1800-as évek elején kezdtek játszadozni a gondolattal, hogy saját bort készítsenek. A közeli Reimsben és Épernay-ben, sőt még Aÿ közösségében is a pezsgőházak vagyonokat kerestek, míg a kis falvak termesztői még mindig parasztokként éltek. Amikor Michel ükapja 1839-ben feleségül vette egy textilmágnás lányát, végre jutott némi pénz készletek vásárlására.

A vállalkozás lassan fejlődött, és majdnem csődbe is ment, amikor Michel különc dédapja megszállottjává vált annak, hogy kiépítsen a birtoka alatt egy barlangrendszert, ami riválisa lehet a nagy reimsi házak mészkőbe vájt crayères-einek{5}. Az 1870-es évek elején annyira kacskaringós és bonyolult alagutakat épített, hogy a Maison{6} Chauveau-ban töltött első héten Inès órákon át bolyongott a föld alatt, amit rémisztő megpróbáltatásként élt át. Michel csak jóval azután talált rá, hogy beesteledett.

– Az alagutak hosszú kilométereken át folytatódnak, és igen kuszák – magyarázta a zokogó Inèsnek, miközben kivezette az esti levegőre. – Ne aggódj, drágám! Majd beletanulsz. – Persze Michel kívülről ismerte a labirintus minden négyzetcentijét, mivel kisfiúként a keszekusza barlangokban bújócskázott, a nevét bevéste a fal krétarészein az ősei neve mellé, és ott gubbasztott, miközben a Nagy háború idején a bombák darabokra tépték a földet a feje felett.

De Inès még egy évvel az első rémisztő élmény után sem szokott hozzá a mozdulatlan sötétséghez, ahol az egyre idősebb palackok néma kis koporsókként halmozódtak fel a barlangokban. Nem szokott hozzá az állandó hideghez sem, mintha a föld fölött többé nem léteztek volna évszakok, és soha nem szokta meg, ahogy néha a szél süvített a barlangok főbejáratánál, a hangról a mesék szellemei és farkasai jutottak eszébe.

Ennek kellene tündérmesének lennie, gondolta Inès, és ahogy megállt kimasszírozni lüktető vállát, szívébe belenyilallt a megbánás. Amikor 1938 novemberében megismerte Michelt, úgy tűnt, tökéletes párt alkotnak; a férfit elbűvölte a fiatalsága és az optimizmusa, a nőre pedig ugyanúgy nagy hatással volt a megbízhatósága, bölcsessége és lenyűgöző szerepe egy olyan pezsgő készítésében, amit Franciaországban mindenki ismert. Minden nagyon varázslatosnak tűnt. Ki gondolta volna, hogy mindössze tizenhét hónappal később bakancsot visel majd, és húszkilós borosládákat tologat a titkos barlang felé, melyet Michel szülei azért építettek a Nagy háború alatt, hogy elrejtsék az értékeiket?

Zseniális építmény volt, és amikor Michel először mutatta meg Inèsnek – közvetlenül azután, hogy szeptemberben Franciaország hadat üzent Hitler Németországának –, a nőnek leesett az álla. Soha ki nem találta volna, hogy egy hatalmas tárolóbarlang rejtőzik az áthatolhatatlannak tűnő fal mögött. Egy rejtekajtó nyílt téglák közé rejtett zsanérokból, és amikor zárva volt, úgy festett, mintha része lenne a több évtizedes kő- és mészkőalagútnak. Még egy külön ide rendelt Madonna is állt itt, amit úgy terveztek, hogy mozdíthatatlannak tűnjön, bár a szűz szobrát megtévesztően könnyen lehetett mozgatni. Inès ezt onnan tudta, hogy azon a reggelen neki is ezt kellett tennie, hogy bejusson a rejtekhelyre, ahol lassan, hónapok óta rejtették a palackokat.

Egyedül volt a barlangban, sajgott a karja és a háta, baljós borzongást érzett. Januárban, egy viharos éjszakán, amikor a szél tépdeste odakint a tőkéket, az ágyban feküdtek, és Michel szörnyű évet jósolt Champagne-nak; rossz termést, olyan árnyékot, mely az egész régióra rávetül. Inès úgy gondolta, hogy a férje csak pesszimista, de most, hogy a németek átlépték a határt, azon tűnődött, hogy nem volt-e – szokás szerint – mindenben igaza. Bár tisztelte Michel intellektusát, néha a tévedhetetlenségét fojtogatónak érezte. Inèsnek nem maradt tere, hogy a férjétől eltérő gondolatai vagy véleményei legyenek.

– Inès? Itt vagy? – Egy hang szállt le a keskeny kőlépcsőn a pince főbejáratától, a kőfalba rejtett faajtó túloldaláról Michel és Inès château-ja mögött. A nő egy pillanatra lehunyta a szemét. Céline volt az, Michel chef de cave-jának, Theo Laurent-nak a felesége. – Michel azt mondja, jól jönne neked egy kis segítség.

– Igen, itt vagyok! – kiáltott vissza a nő, és igyekezett barátságos hangot megütni. Megvakarta a bal alkarját – erről az éretlen szokásról az édesanyja megpróbálta leszoktatni, kijelentve, hogy hölgyhöz nem illő –, a körmei által hagyott élénkvörös csíkok előnytelennek és gyerekesnek látszottak. Ám ez az ideges tikkelés visszatért, valahányszor feszült volt. – Épp most mentem vissza a barlangba, ahol az utolsó huszonnyolcasokat tároljuk.

– C’est bon{7}. Máris ott vagyok. – Inès hallotta a nehéz lépteket a lépcsőn. Céline hónapokkal ezelőtt megvált divatos papucsaitól, amikor Marne-ból eltűntek a férfiak, és ekkor már szinte minden nap munkás bakancsot viselt. Erősebb volt Inèsnél és magabiztosabb, és a másik nő gyakran tapasztalatlan csitrinek érezte magát mellette, bár csak egy év volt közöttük.

Inès megpróbált lépést tartani vele, de nem volt olyan ügyes, mint Céline, és gyakran a nyomába sem ért; szó szerint. Inèsnek nem volt tehetsége a kóstoláshoz, ügyessége a házasított borok palackozásához, sem kifinomultsága a palackok rakodásához, amihez biztos kézre volt szükség. Gyanította, hogy a többiek egyszerűen csak lustának tartják, de valójában tétova és bizonytalan volt, és valahányszor eltört egy palackot, kicsit még jobban elveszítette az önbizalmát. Haszontalannak érezte magát.

A helyzet iróniája, hogy nem is olyan rég Michel pontosan ilyennek akarta. Amikor másfél éve feleségül kérte, azt mondta, gondoskodik róla, és azt akarja, hogy a kisujját se mozdítsa.

– De szívesen segítek – próbálkozott Inès.

– Most az én feladatom gondoskodni rólad – felelte Michel. Kérges kezével gyengéden átfogta a nő állát és a szemébe nézett. – Nem kell dolgoznod.

– De…

– Kérlek, kedvesem! – szakította félbe a férje. – Az apámnak soha nem kellett megkérnie az anyámat, hogy a pezsgőgyártással fáradjon, és én sem akarlak megkérni téged. Mostantól te leszel a ház úrnője.

De aztán abban a szeptemberben jött a hadüzenet, és a sorozás megfosztotta őket a munkásaiktól. Michel lassan megváltoztatta a véleményét, először elmotyogott bocsánatkérések kíséretében arra kérte a feleségét, hogy végezzen el kisebb feladatokat. Inès tett róla, hogy minden adandó alkalommal tudassa vele, mindez tökéletesen rendben van így, és tényleg segíteni akar. De ahogy az ősz lassan télbe fordult, a munkaerőhiány kezdett problémát okozni a termelési ütemtervben, és Michel könyörgött neki, hogy vállaljon egyre több feladatot. Inès kapkodva igyekezett mindent megtenni, amit a férje kért, de gyakran bele kellett tanulnia, és ahogy teltek-múltak a hónapok, érezte, hogy a férje egyre mélyebben csalódik benne.

Magára erőltetett egy mosolyt, amikor most Céline befordult a sarkon. A nő még kifakult nadrágban és sáros csizmában is gyönyörű volt. Ez bosszantotta Inèst, bár tudta, hogy irracionálisan viselkedik. De aztán alaposabban szemügyre vette a másik nőt, és még a sötétben is látta, hogy Céline-nek vörös a szeme.

– Jól vagy? – kérdezte.

Céline azonnal lehajtotta a fejét, arcát hosszú barna haja függönye mögé rejtette.

– Ó, igen, jól.

– De sírtál. – Inès tudta, hogy tapintatlan, de egyszerűen nem tűnt fairnek, hogy Céline úgy tesz, mintha minden rendben lenne, amikor a fejük fölött egyértelműen darabokra hullik a világ. De az is igaz, hogy az egy év alatt, mióta Inès hozzáment Michelhez, a két nő soha nem barátkozott össze igazán, bár Inès próbálkozott. Céline csendes és komoly nő volt, folyamatosan elgondolkodó arccal járkált, Inès viszont mindent megtett, hogy a dolgok jó oldalát nézze. Egy hónappal azután, hogy megérkezett, hallotta, hogy Céline azt suttogja Theónak, hogy folyamatos optimizmusa az idegeire megy, mert annyira irreális. Ezután Inès legalább megértette, Céline miért küld felé néha bosszús pillantásokat.

Céline reszketeg lélegzetet vett.

– Igen, nos, aggódom a családom miatt, Inès.

– Ó! – A nő egy pillanatig szóhoz sem jutott. – Hát, gondolom, minden rendben van velük. Biztosra veszem, hogy a németek nem bántanak civileket.

Céline félig nevető, félig síró hangot hallatott.

– Inès, elfelejtetted, hogy a családom zsidó?

– Nem, dehogy. – Igazság szerint Inès nem gondolkodott ezen sokat. Az elmúlt néhány hónapban felmerült néhányszor a beszélgetésekben, amikor hírek érkeztek a zsidók németországi összegyűjtéséről. Céline édesapja és a családja zsidó volt, de Inès tudta, hogy a nő édesanyja – aki két éve halt meg – katolikus volt, és Céline nem igazán részesült vallásos nevelésben. – De ne aggódj! Végtére is ez még mindig Franciaország.

Céline olyan sokáig hallgatott, hogy Inès azt hitte, talán nincs erre válasza.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez majd számítani fog, ha a németek irányítják a dolgokat?

Inès az ajkába harapott. Céline-nek nem kell minden helyzetre úgy tekintenie, mintha a világvége lenne.

– Semmi hír nincs arról, hogy bármi történne az itteni zsidókkal – jelentette ki magabiztosan. – Majd meglátod. Minden rendben lesz!

– Hogyne – Céline minden további szó nélkül elfordult. Inès nézte, ahogy lehajol, felemel egy láda huszonnyolcast a földről, és elballag az alagútban a rejtett barlang felé.

Inès is megragadott egy ládát, és utána sietett. A háta tiltakozva sajgott, alig használt bicepsze égett.

– Te Dijon közeléből származol, igaz?

– Igen, onnan délre, Nuits-Saint-Georges-ból.

– Hát, akkor az édesapád és a nagyszüleid sokkal messzebb vannak a németektől, mint mi, igaz? – Inès tudta, hogy Dijon körülbelül 300 kilométerre fekszik Champagne-tól. – Valószínűleg máris dél felé tartanak. – Michel elmagyarázta, hogy több százezer menekült lepte el az utakat, ahogy közeledtek a németek.

– Nem. – Céline nem nézett Inèsre, miközben letette a ládát a rejtett barlang kőpadlójára. – Az apám egy szőlészetet igazgat, és majdnem az összes munkását kivezényelték a frontra. Úgy érezte, nem mehet el. Igen lojális a tulajdonoshoz, aki jó volt hozzá. A nagyszüleim úgy döntöttek, hogy ott maradnak vele.

– Biztosan nem esik bajuk.

– Biztosan nem esik bajuk – ismételte Céline, de Inès hallotta a hangjában a keserűséget, a félelmet, így hallgatott és visszatért a palackokhoz.

Inès feltételezte, hogy ő is aggódna a rokonaiért, ha egy is maradt volna. De a szülei meghaltak, amikor még csak tizenhat éves volt; az édesapját agyvérzés vitte el, az édesanyját szívroham két hónappal később. Nem voltak testvérei, se tágabb családja; Inès teljesen magára maradt. Szerencsére drága barátnője, Edith családja befogadta, és újra otthonra talált.

Ezután logikus volt, hogy amikor 1938-ban Edith beleszeretett egy Edouard Thierry nevű fiatal éttermesbe, aki megörökölte a családja reimsi kisvendéglőjét, Inès elkísérte őt Champagne-ba. Nem volt maradása a szülővárosukban, Lille-ben, és bár először nem kedvelte Edouard-t, mert elvette Edithet, meglepte és meghatotta a férfi ajánlata, hogy lakjon velük a kisvendéglő feletti nagy lakásában. Te vagy Edith legdrágább barátnője, mondta a férfi ünnepélyesen, miközben a lány a könnyeit törölgette szerény esküvőjük után a barokk kupolás Église Sainte-Marie-Madeleine templomban, Lille óvárosában. Persze, hogy velünk maradhatsz, ameddig csak kedved tartja.

Inès először el sem akarta hinni, hogy a férfi tényleg azt akarja, hogy velük éljen, de Edouard őszintén lelkes házigazda volt, gyakran őt is elhívta a társasági eseményekre, sőt, néha még a véleményét is kikérte a világ dolgairól. Még azt is megengedte, hogy a nő kisegítsen a kisvendéglő pultja mögött, és így némi pénzt keressen. Amikor 1938 őszén egy hideg estén Edouard elhozta a régi barátját, Michel Chauveau-t vacsorára, és elmondta, hogy Michel nagyon jómódú agglegény, szinte előre elrendeltnek tűnt, hogy Inès beleszeret.

– Jaj, Michel olyan jóképű! – kiáltott fel Edith aznap este, és összecsapta a kezét, miközben Edouard kikísérte a barátját, és magára hagyta a két nőt. – Szerinted nem, Inès?

Inès mosolygott, és még mindig hevesen vert a szíve.

– Láttad a szemeit? – A férfi metsző kék tekintete egyenesen belelátott az emberbe. Magas volt, izmos, homokszőke hajjal, éles vonásokkal, és bár az öltönye kissé divatjamúltnak számított, elegánsan viselte.

– A szemeit? – ismételte Edith nevetve. – Én csak azt vettem észre, hogy le sem vette rólad egész este, drága barátnőm. És hogyan is állhatna ellen neked? Gyönyörű vagy! – Edith valahogy el tudta érni, hogy ezt Inès is így érezze. Mindig is ilyen barátnő volt, az a fajta, aki felemeli az embert, ha padlóra kerül. – Elhiszed, hogy ő a Maison Chauveau tulajdonosa? – kérdezte Edith jelentőségteljesen felvonva a szemöldökét.

– És mégis nagyon szerény – jegyezte meg Inès. A férfi három különféle palack behűtött Chauveau-évjárattal érkezett, viszont elegánsan elhárította Inès kérdéseit, melyek a pezsgő-birodalmára vonatkoztak, és visszafordította a figyelmet a lányra. A lille-i életéről kérdezgette, a barátságáról Edithtel és hogy volt-e már alkalma bejárni Champagne-t.

Később Edith és Inès egyetértettek abban, hogy a férfi randevúra hívta. Edouard-hoz hasonlóan ő is több évvel idősebb volt a két barátnőnél, és komolyabb is náluk. Inès feltételezte, hogy azért, mert mindkét férfit korán belekényszerítették a családi üzletbe; a húszas éveik elején olyan felelősséget vettek a nyakukba, amit a lány el sem tudott képzelni.

– Még nem merészkedtem messzebb Reimsnél – vallotta be Inès. – De szeretném látni a vidéket.

– Valóban? – mosolygott Michel, és a lánynak szaltózott a gyomra. A rá következő héten a férfi meglátogatta, és tavaszra eljegyezték egymást. Május első hetében házasodtak össze, mert nem volt okuk várni; Inèshez hasonlóan Michelnek sem maradt élő rokona.

Először annyira szédítőnek tűnt az egész. Inès lett a neves pezsgőház tulajdonosának újdonsült felesége! A szőlőtőkék között fog élni! Minden este pezsgőt fog inni!

De a valóság egészen másnak bizonyult. Amint Inès és Michel összeházasodtak, ritkán mentek be Reimsbe; a vidék festői látványa egy idő után hétköznapivá vált; és még a vacsorához esténként kinyitott palack is kezdett monotonná válni.

De a legnagyobb gond az volt, hogy Inès mellett többé nem volt ott Edith, hogy napi szinten pletykáljanak, sőt még Edouard sem, hogy társalogjon vele, hisz többé nem élt velük. Michel még annál is befelé fordulóbb és komolyabb volt, mint amilyennek rövid udvarlása alatt tűnt; gyakran egész étkezéseket ültek végig teljes csendben, miközben a férfi a gyártási renddel vagy a termesztőkkel kapcsolatos problémákon töprengett, és egyiket sem akarta megvitatni Inèsszel.

A nő úgy képzelte, hogy Michellel gyakran visszajárnak majd Reimsbe találkozni a barátaikkal, ám hiába volt a kisváros kocsival csupán negyven percnyire Ville-Dommange-tól, akár egy másik országban is lehetett volna. A legtöbb napon a pezsgőgyártás kívánalmai hajnaltól napestig lefoglalták Michelt, azt pedig nem szerette, ha a nő nélküle vitte el a kocsit. Inès gyakorlatilag csapdába esett egy olyan helyen, amit nem érzett az otthonának.

És bár amikor először járt a Chauveau-birtokon, megismerte a termetes, sötét hajú Theót és erős, elegáns feleségét, Céline-t, és úgy képzelte, hogy barátok is lehetnek, az sem történt meg. Theo annyira elmerült a munkájában, hogy akár egy hétig a színét sem látták, Céline pedig olyan csendes és komor volt, mint Michel. Inès minél inkább próbált közeledni hozzá a városi pletykákon vagy híreken keresztül, Céline egyre inkább visszahúzódott.

Most, hogy a háború ott leselkedett a horizonton, Inès elszigeteltebbnek érezte magát, mint valaha. A pincék mélyén Céline-nel meg kellett volna osztaniuk azzal kapcsolatos félelmeiket, hogy mi következik. Ehelyett némán dolgoztak, az egyetlen zajt a ládák halk puffanása jelentette, amikor landoltak új, titkos otthonukban.

4

1940 JÚNIUSA

CÉLINE

Egy júniusi péntek reggelen, néhány nappal azután, hogy a németek végül bevonultak a Champagne-régióba, Theo kivörösödött arccal rohant be a Céline-nel közös kis házukba.

– Végül ideértek, Ville-Dommange-ban vannak! – bukott ki belőle. – A németek. Gyere gyorsan!

Céline-en úrrá lett a félelem. Tudta, hogy ez bekövetkezik, mert a németek azóta fosztogatták a környező városokat, amióta a hét elején megjelentek. Reménykedett, hogy a kis falut nem veszik észre, de ez persze ostobaság volt. A megszállók meg akarták kapni a jutalmukat; ez esetben a vidék alatt sötét pincékben rejtőző számolatlan palack pezsgőt. De mi van, ha a németek valami másra is fenik a fogukat? Mi van, ha azért jöttek, mert tudták, hogy Céline félig zsidó?

– Bújjak el? – kérdezte.

– Ez nem rólad szól – vágta rá Theo azonnal, összevonva sötét szemöldökét. – Minden pezsgőházban ugyanez a helyzet. Gyere, Céline! Nem vagyunk veszélyben, amíg tesszük, amit mondanak. És ebben a pillanatban Michelnek szüksége van ránk.

Céline erre nem mondhatott nemet, azok után nem, amilyen kedvességet Michel tanúsított irántuk. Amikor Theo négy évvel ezelőtt jelentkezett a főborászi állásra a Maison Chauveau-ba, nem sokkal azután, hogy Nuits-Saint-Georges-ban feleségül vette Céline-t, már több nagyobb reimsi pezsgőház is elutasította, mert a mesterségét Burgundiában tanulta, nem Champagne-ban. De Michelt nem érdekelte a hiányos pedigréje.

– Maga ügyes borász, ennyi bizonyos – jelentette ki, miután megnézte Theo ajánlóleveleit, és több körben kóstoltak és házasítottak együtt. – Bármelyik ház szerencsés, ha náluk dolgozik.

És ennyi volt. Michel Theo fizetésének részeként felajánlotta nekik a főháztól mindössze ötven méterre jobbra álló korábbi gondnok házát, és a férfi elfogadta. Attól a naptól fogva Michel végletekig nagylelkű volt, családtagként tekintett Laurent-ékra, gyakran meghívta őket vasárnap esti vacsorára a sokkal fényűzőbb főházba, még ünnepekkor is számított rájuk. Egy ideig Theóval olyanok voltak, mint a testvérek, bár a szeptemberi hadüzenet óta Céline azt látta, hogy egyre inkább eltávolodnak. Theo úgy akart tenni, mintha mi sem történt volna, Michel viszont eltökélte, hogy farkasszemet néz a jövővel, még akkor is, ha rémisztő és bizonytalan. Céline ezt soha nem árulta volna el, de úgy érezte, hogy Michelnek van igaza, a férje pedig szűklátókörű.

Így hát zakatoló szíve és nyirkos tenyere dacára hátrasimította a haját, és mosolyt erőltetett magára. Már felvette a munkaruháját és a bakancsát, a kombinéjára fehér gombos gyapjúblúzt húzott. Úgy tervezte, hogy elkíséri Theót egy közeli szőlőbe, megnézni néhány korai hajtást, de ezzel egyértelműen várnia kellett.

– Rendben hát – mondta a férjének. – Menjünk!

A férfi megragadta a kezét, túl erősen szorította meg az ujjait, és kihúzta az ajtón. Úgy félmérföldnyire az ösvényen Céline látta a katonai járművek kis karavánját, kavargott körülöttük a por, ahogy közeledtek. A motorok moraja felverte a délután csendjét, halk és kitartó figyelmeztető zümmögés volt.

– Merde!{8} – dohogta Theo. – Hamarabb ideértek, mint hittem.

Theo és Céline odaszaladtak a főházhoz. Az ajtó már nyitva állt, Michel és Inès sápadt arccal várta őket odabent.

– Most mihez kezdünk? – kérdezte Inès, amint beléptek. Most az egyszer készületlennek tűnt, sötét vörösesbarna haja vadul és zabolátlanul kavargott. Fekete pántos magas sarkút és hosszú, kék, szűkített derekú ruhát viselt, valahogy még mindig finom szépség volt a káosz közepette. Inès Theóról Céline-re nézett, aztán vissza Michelre. – Valamit tennünk kell! – A tenyerét az arcára szorította, aztán a körmét végigfuttatta a karján, mintha nem tudná, hogy mihez kezdjen a kezével.

– Várunk – jelentette ki Michel, és becsukta az ajtót. Körülvette őket az előcsarnok sötét mozdulatlansága. – Várunk, és meglátjuk, mit akarnak.

Alig egy perccel később, fékcsikorgást, durva nevetést és mély hangok diszharmóniáját követően erős kopogás hallatszott a bejárati ajtón.

– Nyugalom! – emlékeztette őket Michel, aztán kitárta az ajtót, hogy üdvözölje a megszállókat. Céline három német katonát látott, mind teljes egyenruhában, kettő közülük hosszú puskát cipelt. A lépcsőn álltak, és mögöttük még féltucatnyian. Fiatalok voltak, talán a húszas éveik elején jártak, kivéve elöl a széles vállú férfit, aki inkább tűnt negyvenhez közelinek. A keze a csípőjén táskában tartott pisztoly felett időzött.

– Üdv! – köszönt Michel közönyösen, mintha mindennapos esemény lenne németeknek ajtót nyitni. – Miben segíthetek önöknek?

– Segíteni nekünk? – horkant fel az idősebb férfi. – Azzal segíthet nekünk, ha megmutatja, hol van a pezsgőpincéje bejárata.

Michel nem válaszolt azonnal, és abban a néhány fagyos pillanatban Céline tanulmányozta a férfit. Magas volt, sötét hajú, keskeny bajszú, apró szemekkel, és kifinomult, szinte elegáns vonásokkal, melyeket most gúnyosra rendezett. Egyenruhája erdőzöld, merev fekete galléros zakóját barna bőröv tartotta össze, és bronzgombok, érmek és egy náci jelvény díszítette. Szürke nadrágja alatt a fekete bakancsa csillogott a napsütésben. A reggeli forróság dacára egyetlen ránc sem látszott a férfin. Céline rájött, hogy tiszt, ő irányítja a többieket. Tökéletesen beszélte a franciát, ami bizonyos szintű oktatásra és neveltetésre utalt.

– Hogyne – válaszolta Michel közönyösen. – Megkérdezhetem, mit keresnek?

– Nem kérdezheti.

Michel és Theo összenézett, aztán Michel hátralépett, úgy kísérte be a katonákat, mintha díszvendégek lennének. Átvezette őket a házon, majd ki a hátsó ajtón, és Céline csak akkor vette észre, hogy a pincéhez vezető második, kisebb bejáratot, amit Michel dédapja a konyhába építtetett be, arra az esetre, ha a család gyorsan akarna eljutni a pincéhez, elrejti egy nagy szekrény. Michel – Theo néhány lépéssel a háta mögött – inkább a kőfalban lévő főbejárathoz vezette a katonákat, ami elválasztotta a kertjüket a mögötte lévő szőlőktől. Amikor Michel dédapja létrehozta a bonyolult alagutakat, hogy riválisa legyen a nagyobb pezsgőházaknak, egy impozáns kőből készült bejáratot is épített, amit díszesen faragott faajtó zárt el, így a lehető legfényűzőbben festett.

– Maradjatok itt! – figyelmeztette őket Michel a válla fölött, először Inèsre nézett, aztán Céline-re.

De a tiszt határozottan Michel alkarjára tette a kezét, és hátranézett a nőkre. Mosolygott, és volt valami az arckifejezésében – rideg és farkasszerű –, amitől Céline-t kirázta a hideg.

– Nem – közölte a férfi –, szerintem a nők is velünk tartanak.

Céline nem ellenkezett, amikor Inès megragadta a kezét, és apró, gyerekes ujjait átfűzte hosszabb, keskenyebb ujjain. Együtt követték a férjeiket az impozáns pinceajtón át, lefelé a keskeny lépcsőn; sietős lépteik úgy kopogtak a köveken, mint a kitartó harkályok. Az egyik katona elismerően füttyentett, amikor feltűnt az első barlang tele palackokkal, de a mögötte álló férfi noszogatta, és németül azt mondta:

– Ugyan, menj már, ez semmi a Veuve Clicquot Ponsardinhoz képest.

Céline értette, mert az édesanyja, aki a német határ közelében nőtt fel, németül tanította otthon kislánykorában. De játszotta az ostobát, a szeme továbbra is tágra nyílt, az arca semleges maradt. Tudta, hogy előnyös helyzetben van – bármi keveset ér is –, ha a németek azt hiszik, hogy őszintén beszélhetnek előtte.

– Nos? Hol vannak az 1928-asaik? – kérdezte a tiszt, miközben gyanakodva nézett körbe. – És a harmincnégyeseik?

– Csak körülbelül 100 palack maradt mindegyikből. – Michel állta a tiszt pillantását. – De ha követ, azok erre vannak.

A tiszt összehúzta a szemét, de engedte, hogy Michel végigvezesse a társaságot a főalagútban egy baloldali barlangig. Céline tudta, hogy szándékosan hagyott néhány rekesszel a legjobbjaikból. A teljes hiány gyanús lett volna; egy hiányos készletet lehet azzal magyarázni, hogy a többi palackot eladták.

– Itt is volnánk – közölte Michel és karjával a helyiség felé intett. – A padlón jobbra.

A tiszt intett az egyik emberének, és együtt felemelték az egyik ládát, és kihúztak egy palackot. Valóban egy huszonnyolcas volt, a gyűjteményük egyik legértékesebb darabja. A Szűz Mária mögött, megbújva a folyosó kanyarulatában a testvérei némán várakoztak.

– Hol a többi? – kérdezte a tiszt kemény arckifejezéssel Michelhez fordulva, a jobb keze újra a pisztoly felé kúszott.

– Ó, már régóta majdnem kifogytunk. Tudja, huszonnyolc nagyon jó év volt. Nagy a kereslet. Harmincnégy is. – Michel a homlokát ráncolta. Sokkal jobb színész volt, mint azt Céline gondolta volna. – Kérem! Vigyék, amink van! Nem ellenkezem.

A tiszt intett két emberének, akik sietve nekiálltak kirámolni a palackokat.

– Megteszi. Most hagyjanak magunkra!

– Hogyne. – Michel kézen fogta Inèst, és sietve visszaindultak a lépcső felé. Céline és Theo követték őket. Hallgattak, míg visszaértek a föld fölé, át a hátsó kerten a főház konyhájába.

– Michel, te gyakorlatilag megköszönted nekik, hogy kifosztják a pincénket! – kiáltott fel Inès, amint egyedül voltak.

– Mit kellett volna tennem, Inès? – Michel kimerültnek hangzott. – Odakint anarchia uralkodik. Gondolnunk kell a jövőre, és ha azt hiszik, hogy rejtegetünk valamit, darabokra szedik a barlangjainkat.

– De muszáj volt ilyen… behódolónak lenned? – kérdezte Inès, és a felháborodástól egy oktávot emelkedett a hangja. – Ez a mi birtokunk!

– Inès! – Céline most először hallotta, hogy Michel felemeli a hangját. A férfi a kezével végigszántott a haján, miközben a felesége úgy pislogott rá, mint egy sebzett őzsuta.

– Drágám! – folytatta higgadtabban. – A legrosszabbon túl vagyunk. Kivárjuk ezt a vihart, és néhány napon belül a német hatóságok megfékezik az embereiket. Addig csak túl kell élnünk.

Inès válaszra nyitotta a száját, de egy hang a hátuk mögött félbeszakította.

– Úgy látszik, maguk franciák bölcsebbek, mint amilyennek tűnnek. – Mind megpördültek, és a német tisztet látták a napsütötte hátsó ajtóban, egy kezében tartott cigaretta határozott füstcsíkot húzott. – Az egyetlen dolguk, hogy boldoguljanak. Verstanden{9}?

Senki sem felelt, így amikor a csend túl hosszúra nyúlt, Céline mindannyiuk nevében válaszolt.

– Igen, uram. Megértettük. Nem fogunk gondot okozni.

A tiszt halványan mosolygott, amitől még veszélyesebbnek, még vészjóslóbbnak látszott. Vagy talán az volt nyugtalanító, ahogy hirtelen a nőt fürkészte; mintha akkor vette volna észre először. A tekintete elidőzött Céline blúzának legfelső gombján. A nő ellenállt a késztetésnek, hogy összerezzenjen, meghunyászkodjon, és végül a tiszt tekintete visszakúszott az arcára.

– Örömmel hallom – jelentette ki.

Céline nagyot nyelt, amikor a tiszt a figyelmét újra Michel felé fordította.

– Nos, abban a kisebb házban mi van? – Céline és Theo háza felé mutatott. – Az embereim látni szeretnék.

Egy órával később mindkét otthont kiürítették, a Chauveau-birtok legjobb pezsgőjének több ládájával egyetemben. Michel ragaszkodott hozzá, hogy mind maradjanak passzívak, miközben a németek bútorokat ragadtak meg, több generációt megért drapériákat téptek le a falakról, kifosztották a kamrákat, és drága kenyérvekniket, lekvárosüvegeket és kávésdobozokat hordtak ki. Mindent elvittek – karosszékeket, takarókat, matracokat – még a régi állóórát is, ami több mint száz éve őrködött a szalonban. Mindent felhalmoztak a kertben a főház előtt, összezúzva a vörös bazsarózsa ágyást, amit Inès makacsul gondozott, még azután is, hogy Michel ragaszkodott hozzá, hogy minden megmaradt művelhető földet alakítsanak zöldségeskertté. Még nem dőlt el a kérdés.

A kupac tetején Céline meglátta a kifakult ágytakarót, amit az édesanyja varrt neki, hogy megünnepelje a házasságkötését Theóval, és hirtelen elöntötte a düh. Minek kellene ezeknek az embereknek ilyen személyes holmi? Június közepén jártak, az éjszakák elég melegek voltak. Nem, az ágytakaró valami rosszabbat jelképezett; a fosztogatásra a fosztogatás kedvéért volt szükség. A nő visszapislogta a könnyeit; tudta, hogy jobban kellene aggódnia a bútorok, a bedobozolt és üvegben eltett élelmiszerek elvesztése miatt, amikkel átvészelték volna a telet. De az ágytakaró volt az egyik utolsó holmi, ami az édesanyjára emlékeztette.

A férfiak kiözönlöttek a házakból, miután végül elvittek mindent, ami bármi értékkel bírt. Miközben felrakodtak a teherautókra, a tiszt odasétált; a hüvelykujját az övébe akasztotta.

– Visszajövünk még több pezsgőért, amikor szükségünk lesz rá. – A bajsza morzsás volt, az álla jobb oldalán lekvárfolt virított. – Most már mindenük Németországé.

Michel köhögött, és vékony vonallá szorította össze a száját.

A tiszt őt fürkészte.

– Wir werden uns wiedersehen – mondta baljós hangon. Senki sem felelt, és úgy tűnt, szórakoztatja, hogy senki sem érti. Céline tett róla, hogy az arckifejezése semleges maradjon, és amikor a tiszt pillantása megint rásiklott, elég hosszan ahhoz, hogy érezte, ahogy Theo megfeszül mellette, kényszerítette magát, hogy ne pislogjon, meg se rezdüljön, míg aztán a férfi végül sarkon fordult és elsétált.

Aztán ugyanolyan gyorsan, ahogy jöttek, a németek visszamásztak a teherautóikra, és kiabálva, kurjongatva elindultak a zsákmányukkal, aztán eltűntek szem elől.

– Mit mondott? – kérdezte Inès, szinte hisztérikus hangon, miután a konvoj végre távozott. Hirtelen baljós csend állt be. – Tudja valaki, hogy mit mondott?

– Azt mondta, még találkozunk – válaszolta Céline. Arra azonban nem volt szükség, hogy a szavai mögött rejlő célzást lefordítsa. Ez fenyegetés volt, és Céline még a meleg champagne-i napsütésben is úgy érezte, hogy megfagy az ereiben a vér.

5

2019 JÚNIUSA

LIV

Ki kell másznod ebből! – közölte Edith nagyi, miközben Liv kibámult az Atlanti-óceán feletti sötét égre, és azon tűnődött, mikor látja meg a hajnal első sugarait a keleti horizonton.

A nő megfordult, és meglepve látta, hogy a nagyanyja felült, és őt fürkészi az első osztályú kabin tompított fényében. Órákkal ezelőtt szálltak fel a Delta járatára, de Liv nem tudott aludni, annak ellenére, hogy a hátradönthető prémium ülések még annál is kényelmesebbek voltak, mint képzelte.

– Nem tudtam, hogy te is ébren vagy – Liv a nagyanyja karjára tette a kezét. Hideg volt, csupa libabőr, és a nő ösztönösen a takaróért nyúlt, ami a nagyanyja ölébe csúszott.

– Hagyd! – tolta el őt Edith nagyi. – Jól vagyok. De te nem. Elmerülsz az önsajnálatban.

– Nem merülök el az önsajnálatban. Csak szomorú vagyok.

– A semmirekellő Eric miatt?

Liv a hüvelykujja körmét piszkálta.

– Amiatt, hogy többé már azt sem tudom, ki vagyok.

– Jaj, az isten szerelmére, Olivia, remélem, nem azt mondod, hogy az identitásod attól a semmirekellőtől függ! Tudom, hogy miután az apád meghalt, az anyád úgy fogyasztotta a férjeket, mint más a tejesdobozokat, de azt hittem, te jobb vagy ennél.

Liv szúrós szemmel nézett rá.

– Csak meglepett ez az egész, és most kicsit elveszettnek érzem magam, oké? Negyvenegy éves vagyok férj nélkül, gyerek nélkül, munka nélkül. Nem hittem volna, hogy ide jutok.

– Igen, nos, ha hagyod, hogy Eric mindent elvegyen tőled, akkor ő nyer, nem igaz? – Edith nagyi a fejét csóválta és megnyomta a hívógombot. – Az pedig valóban csalódás lenne.

Liv az ajkát harapdálta, miközben közeledett egy utaskísérő, akinek elkenődött a sminkje, és az egyik oldalon lelapult a haja. Nyilván aludt, de Edith nagyit ez nem érdekelte, miközben pattogósan egy gin martinit és sós perecet rendelt. A stewardess a következő pillanatban ásítva hozta a rendelést, és kérdőn nézett Livre. A nő csak vállat vonhatott. Úgy tűnt, soha, senki nem tudta, mihez kezdjen a pöttöm francia kilencvenessel, aki úgy ivott, mint egy marketingigazgató az 1960-as években.

– Na, hol is tartottunk? – kérdezte Edith nagyi, miután hosszan kortyolt a koktéljából, a harmadikból, mióta a fedélzetre szálltak. Az idős hölgy életerejének nyilván az volt a titka, hogy lankadatlan elhivatottsággal öntözte a máját. – Ja, igen, a rosszkedvednél. Nem áll túl jól. Az anyám mindig azt mondta, hogy egy hölgynek meg kell találnia a módját, hogy panasz nélkül oldja meg a problémáit. Szerintem ez nagyszerű tanács, bár bevallom, nem mindig fogadtam meg.

– Minden tiszteletem, Edith nagyi, talán az anyádnak soha nem kellett megbirkóznia a terméketlenséggel és egy olyan férjjel, aki többé látni sem bírta.

– Nem, kedvesem, csak azzal, hogy a fivére erőszakos halált halt az I. világháborúban, a szörnyű éjszakai bombázásokkal, miközben a németek kifosztották Franciaországot, és azzal, hogy az apám félig megvakulva és rossz helyre irányított haraggal eltelve tért vissza Verdunből.

Liv rámeredt.

– Edith nagyi, nagyon sajnálom! Fogalmam sem volt róla, hogy a családod mindezen keresztülment.

– Igen, nos, van, amit jobb annyiban hagyni. A lényeg az, hogy sokan veszítenek többet annál, mint amit el tudnának képzelni, és mégis találnak rá módot, hogy folytassák. – Amikor újra felemelte a martiniját, remegett a keze. Livre pillantott, aztán elnézett mellette, a tekintete a messzi távolba révedt. – Én megtaláltam a módját, Olivia. És neked is meg kell találnod.

Párizs nyüzsgött, bár még reggel nyolc sem volt, amikor a sofőr vezette kocsi végighajtott a hetedik kerület keskeny utcáin. Liv kibámult az ablakon a máris zsúfolt pékségekre, az előpakoló virágosokra, a sajttól roskadozó pultokkal teli sajtüzletekre. Résnyire lehúzta az ablakot, és mély levegőt vett. Beszívta az élesztős kenyér, a halvány cigarettafüst és a virágok ismerős elegyét; ez a kombináció csak Párizst jellemezte. Gyerekként olyan sokszor járt itt, hogy az illatnak boldog emlékeket kellett volna előhívnia: ahogy keresztülfut a Tuileriák kertjén, a nagyanyja pedig ott sétál mögötte, két keskeny ujja között cigaretta.

Ehelyett egy közelebbi utazásról szóló emlék mélyesztette bele a karmait, Erickel jártak itt közvetlenül azután, hogy a férfi tizenhárom évvel ezelőtt megkérte a kezét. Nem tudott volna tiszta lelkiismerettel hozzámenni Edith nagyi beleegyezése nélkül. Elvileg puszta formalitásnak kellett volna lennie, de a nagyanyja a kezdetektől nem szívlelte Ericet, olyan okokból, amiket Liv fel nem foghatott. A férfi sem kedvelte túlságosan az asszonyt; az első ott töltött reggelen azt mondta Livnek, hogy az öregasszony túl felvágós.

– Szerintem csak kényelmesen él, ez minden – tiltakozott Liv. – Ráadásul tudod, hogy velem mindig milyen bőkezű.

Eric a szemét forgatta.

– Aha, hát, biztos klassz lehet olyan pénzben úszni, amit nem ő keresett.

– Miről beszélsz? Fogalmunk sincs, honnan származik a pénze.

– És ez szerinted nem fura?

Liv vállat vont.

– Szerintem ez régimódi dolog. Mindig azt mondja, vulgáris dolog a pénzügyekről beszélni.

– Hát mindenesetre úgy tűnik, szerinte egy centre sem vagyok érdemes a vagyonából.

– Tessék?

– Azt akarod mondani, hogy nem csak az ő ötlete volt, hogy házassági szerződést írjak alá?

Természetesen Edith nagyi ragaszkodott a dokumentumhoz, amit Liv feleslegesnek tartott. De az idős asszony nagylelkűen kifizette az esküvőjüket, és a kérése teljesítése csekély árnak tűnt a béke megőrzéséért.

– Figyelj, számít ez? Amúgy sem fogunk elválni. Szeretlek!

Később, amikor Eric zuhanyozott, Liv felhozta a témát Edith nagyinál.

– De ugye kedveled őt?

Sok idő kellett, mire az asszony Liv szemébe nézett.

– Nem, nem különösebben.

– De alig ismered őt! Hogy mondhatsz ilyet?

– Egy élet tapasztalata, kedvesem. Amikor az ember tudja, tudja.

– Hát, tévedsz! És nem a te dolgod, hogy ítéletet mondj arról, akit szeretek!

– Valakinek józannak kell lennie – válaszolta Edith nagyi a szemébe nézve. – És az anyádat túlságosan lefoglalja, hogy a pasijaival kacérkodjon, ahhoz, hogy bármit is mondjon.

– Talán ő csak jobban tiszteletben tartja az én nézőpontomat, mint te.

– Vagy talán még nem jött rá, hogy a szív dolgai egyszerre tehetik vakká és ostobává az embert. – Edith nagyi vállat vont, miközben Liv fortyogott. – De ez a te életed. Menj hozzá, ha akarsz! De ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek!

Most, majdnem másfél évtizeddel később a szavak még mindig Liv fülében csengtek.

– Edith nagyi? – kérdezte halkan, miközben a kocsi jobbra fordult a rue Fabert-en, és feltűnt az Invalidusok házának aranykupolája.

– Hmm?

– Hogy láttál át Ericen olyan gyorsan, amikor először elhoztam ide, hogy megismerjen téged?

– Párizsban vagy, és még mindig rá gondolsz? – A nagyanyja elutasítóan nevetett. – Engedd el őt!

– Elengedtem – jelentette ki Liv. – Őszintén. Én csak… nem tudom, hogy nézhettem be ennyire, amikor te az elejétől fogva pontosan tudtad, hogy kicsoda.

Edith nagyi fészkelődött az ülésén, a szeme könnyes volt.

– Nem a te hibád, Olivia! Nem igazán. Amikor az ember fiatal, csak a jövőt látja. Ahogy öregszik, a múltat látja. – Megfordult, és kibámult az ablakon. Hosszú szünet után újra megszólalt, a hangja úgy remegett, ahogy Liv még sosem hallotta: – És a múlt világosan megmutatja a dolgokat, akár tetszik, akár nem.

6

1940 SZEPTEMBERE

INÈS

Maguk a szőlőfürtök voltak az elsők, amelyek ellenálltak a németeknek, meghaltak a tőkéken, vagy egyszerűen öngyilkosságot követtek el az éjszaka közepén, leestek a földre a sötétségben. Szőlőbogyós lepkék és termésférgek támadtak a német sereggel együtt, annyit pusztítva el az azévi termésből, hogy a pezsgőházak már akkor a veszteségeiket számolták, mielőtt még egyetlen gyümölcsöt is leszedtek volna a tőkékről.

A szüret első napján abban az évben Inès és Céline elkísérték Michelt és Theót az egyik szőlőskertbe, ahol sok Pinot Meunier szőlő termett, és Inès növekvő nyugtalansággal figyelte, hogy gyerekek és öregemberek végzik azt a munkát, ami az elmúlt években csakis erős, rátermett munkások feladata volt.

A szüretelők párokban dolgoztak, telt, fekete szőlőfürtöket vágtak le a tőkékről metszőollókkal, és kis kosarakba tették azokat, amiket aztán iskoláskorú gyerekek nagyobb, mannequinnak nevezett fonott tárolókba vittek.

– Nem dolgoznak elég gyorsan – dohogta Theo, és aggódó pillantást váltott Michellel.

– Segítenünk kellene – mondta Céline.

– Non. – Theo elfordult. – Tartalékolnod kell az erődet. Saját szüretünk is lesz.

– Igen, vissza kell térnünk a mi területünkre – mondta Michel. – Ez az adag hamarosan érkezik. Fel kell készülnünk.

Inès tudta, hogy azok a fürtök, amiket most levágnak, délutánra a pincéik présébe kerülnek, levüket olyan gépek nyerik ki, melyek kerek kosarakban négy tonna gyümölcsöt képesek tárolni egyszerre. Lemezeket eresztenek le, összenyomják a gyümölcsöt, és a levet a prés oldalára és aljára kényszerítik. Az első körülbelül száz litert – ami tele van a héj szennyeződéseivel – kidobják, aztán a cuvée – a cukorban leggazdagabb lé – elkezd nyitott tartályokba folyni. Miután kinyertek kétezer-ötven litert, az utolsó egy-két préseléssel még ötszáz liter gyümölcsösebb folyadékot gyártanak, amit