Aurora Lewis Turner

Bűvölet és apró mocskos szertartások

©Aurora Lewis Turner

Szerkesztés/korrektúra: Soltész Eszter

Borítóterv: Lukács Edina és Bakonyi Tímea

Logó és illusztráció: Lukács Edina

Szerző facebook oldala:

www.faceook.com/auroralewisturner.fantasyregenyek

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025.

epub ISBN: 978-615-6855-59-6

mobi ISBN: 978-615-6855-60-2

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Emlékeztetőül…

Ophelia Goodwin Gaxburn City-ben él, boszorkány, bár nem használja képességeit. Kutatóként dolgozik, kick-boksz edzésekre jár, a tetőn cigarettázik és boldogítja tinédzser szomszédját, aki tud varázslatos képességeiről. Csupán ő és Lyra, Ophelia barátnője ismeri a valódi természetét. Nyugodt napjait egy rituális gyilkosságsorozat töri meg, melynek tetthelyére véletlenül keveredik oda, és ezzel az ügy fő gyanúsítottjává válik. Darren Harper nyomozó kikérdezi, később megfigyeli őt, aztán azon kapja magát, hogy gyanúsítottból tanácsadóvá léptetik elő. Megállapodik a nyomozóval, hogy segít felgöngyölíteni a mágikus természetű ügyet.

Ahogy halad a nyomozás, az egyik gyanúsított kikérdezése során felbukkan Chris Davis, Alpha Davis, Ophelia gyerekkori szerelmének az ikertestvére. A férfi megpróbálja meghódítani Liát, és sikerrel is jár, amíg ki nem derül, hogy állításával ellentétben nem válik a feleségétől.

Közben Lyra bemutatja Opheliát a kovennek, így jobban megismeri Leslie-t és Lilianát, barátnője szüleit, akik afféle varázslatos mentorként segítenek neki eligazodni az erejével kapcsolatban. A rituális gyilkosságsorozat viszont nem áll le. Hamarosan Ophelia edzője és egyben jóbarátja is érintett lesz az ügyben, emiatt személyes természetűvé válik a nyomozás. Kiderül, hogy egy varázskönyv, vagyis A kilencek könyve miatt zajlanak a rituális rémtettek, amelyek célja hasonló erő szerzése, mint amilyen Liának is van.

Ophelia rajtakapja Leslie-t, a mentorát; ő áll a rémtettek mögött. Litha estéjén majdnem sikerül megölni az utolsó, ötödik áldozatot is. Ő nem más, mint Chris Davis felesége. Lyra és Lia együttes erővel mentik meg Henriette Davist, aki további bizonyítékkal szolgál, melyet egy széfben rejtettek el.

Ophelia ekkor jön rá, hogy nem más, mint Chris palizta be Leslie-t, és ő vette rá, hogy kövesse el a gyilkosságokat, ezzel eltávolítva azokat az üzleti életből, akik idővel Chris vetélytársaivá válhattak volna. Továbbá ő áll Alpha Davis, Ophelia szerelmének a rejtélyes autóbalesete mögött is. Chris megszökik Harper nyomozó és az igazságszolgáltatás elől, és kapcsolatai révén eléri, hogy Opheliát letartóztassák.

Bűvölet és apró mocskos hazugságok… Ophelia három hónapot ül börtönben, majd visszatér Gaxburn Citybe. Próbál távolságot tartani Harper nyomozótól, de ez nehezére esik. Még ha közel is kerülnek egymáshoz, és végre beteljesülnek ki nem mondott vágyaik, a köztük lévő távolság egyre csak nő – különösen, amikor kiderül, hogy Harper Ophelia végzete. Minden együtt töltött forró éjszaka után Harper egyre gyengébb és betegebb lesz, mert Lia akaratlanul is kiszívja belőle az életet.

Ismét össze kell fogniuk, mivel Chris Davis olyan nőket gyilkol, akik Ophelia kiköpött másai. Ehhez egy saját fejlesztésű tudatmódosító szert használ, amellyel megmérgezi az áldozatok párjait, hogy azok kövessék el helyette a gyilkosságokat.

Lia megismeri Dr. Monroe génkutatót és feleségét, Parist, akiről később kiderül, hogy Chris szövetségese. A doktor kísérleteket végez rajta, hiszen tudja, hogy boszorkány, és feltett szándéka feltérképezni a boszorkány és végzete közötti kapcsolatot. Közben Leslie Hamilton azt hazudja Liának, hogy ő az apja, de később kiderül, hogy valójában Dennis Monroe az, aki egy koven által rendezett termékenységi rituálé során találkozott Ophelia édesanyjával.

Harper és Lia kapcsolata egyre feszültebbé válik, mígnem Ophelia úgy dönt, hogy hazamegy Rockportba az anyjához. Ott kapja a hírt, hogy Chris elrabolta Pablót, és ha életben akarja látni a kisfiút, követnie kell az utasításait, amelyek egészen Horvátországig, egy jachtra vezetik őt.

A hajón Chris megpróbálja az uralma alá hajtani Liát, és közli vele, hogy elviszi egy szigetre, ahonnan nincs visszaút. Pablóval és Harperrel zsarolja, ezért Ophelia kétségbeesésében elvágja a saját torkát – nem akar Chrisszel tartani. Éppen ekkor érkezik meg Harper, aki hosszú küzdelem után lelövi Christ, így a férfi a tengerbe zuhan.

Opheliát kórházba szállítják, ahol meglátogatja Lyra, legjobb barátnője, és Greta, az újságíró, aki korábban kérdéseivel zaklatta őt. Ekkor azonban kiderül, hogy Gretának is vannak mágikus képességei – ezek segítségével sikerült megtalálnia Opheliát a tengeren. A nő hosszasan lábadozik, és amikor végre azt hiszi, hogy felépült, üzenetet kap Christől, aki nem halt meg: vagy megöli a nyomozót, vagy a szerettei halnak meg helyette.

Itt kezdődik a Bűvölet és apró mocskos szertartások.

1. fejezet

Ugrás a mélybe

Szeptember első napjaiban ragyogó idő köszöntött Gaxburn City-re. Újságírók tobzódtak a bíróság tekintélyt parancsoló, szürke, robusztus épülete előtt. Ophelia mindezt káromkodva vette tudomásul, mivel esze ágában sem volt szóba állni velük. Mindennél jobban vágyott egy szál cigarettára. Rá akart gyújtani, mivel egyszerre érzett megkönnyebbülést, és véget nem érő idegességet, amit valamivel le kellene vezetnie. Mintha a szakadék szélén állna, és csak egy lépés választaná el attól, hogy régi élete a mélybe rántsa őt.

– Erre! – érezte a gyengéd, de határozott érintést. Valaki könyökön ragadta, és arrébb vonta őt a kijárattól, így a riporterektől és a megnyugtató cigaretta reményétől is. Egész testében megfeszült. Tudta, itt az ideje annak, hogy leeresszen, de egyszerűen nem ment.

Pillantása elveszett Greta határozott és egyben bizalomgerjesztő vonásaiban. Néhány hónappal ezelőtt még el sem tudta volna képzelni, hogy beszélőviszonyban lesznek. Nemhogy közös titkon osztozzanak. Furcsa fordulatokra képes az élet, ezt már megtanulta.

Mélyet sóhajtott, megigazította magán a kosztümkabátot, és követte Gretát, bárhova is vezeti őt. Az újságíró persze úgy kiismerte magát a bíróságon, mintha mindennapos vendég lenne ott.

Ophelia némán hallgatta kettejük cipőjének kopogását, majd az ütemes trappolást, mely utánuk indult és hűen követte őket. De nem fordult meg. Inkább felgyűrte tetovált karján az inget és a kosztümkabátot, majd elveszett a bíróság belső udvarának hívogató közelségében. Bár nem tűnt olyan kielégítőnek, mint a tér, mely odakint fogadta volna őt, mégis megfelelt. Fekete, apró szegecsekkel díszített táskájából elővette cigarettás dobozát és rágyújtott. Alig slukkolt bele kettőt, és szemben találta magát a mögötte felsorakozó ünneplőkkel.

– Ophie, úgy örülök, hogy felmentettek – ölelte magához Tereza. Anyjának könnyek gyűltek szemében.

Lia nem válaszolt. Tisztában volt vele, hogy a bíróság nem fogja bűnösnek találni. Főleg az után a beszámoló és bizonyítékáradat után, amit az apja tárt az esküdtek elé. A tárgyalás „csak" a játék része volt, melyben Chris volt a játékmester. Mintha az lett volna vele a célja, hogy az idegeire menjen. A férfi meg akarta mutatni Opheliának, hogy a markában tartja. Ő volt a kisegér, mellyel a macska még a gyilkos harapás előtt eljátszadozik. Lia ezúttal nem futott el, állt elébe. Egyedül a lelkiismeret-furdalással nem tudott mit kezdeni. A tény, hogy ő ölte meg Alphát, a szívébe mart. A múlt olyan sebeket szakított fel rajta, melyek még nem hegedtek be.

A nyakához kapott, megigazította inge gallérját, hogy a lehető legtöbbet takarjon a vágásból, mely átszelte a liliom motívumot.

– Úgy örülünk – ölelgette meg őt Lyra is, aki olyan csinos volt, mintha legalább a szenátusban tartott volna beszédet.

Ophelia pillantása végigsiklott az egybegyűlteken. Mindenki ott volt, aki csak számított: az anyja, két legjobb barátnője, még Davie és Brenda is benézett. Joshról tudta, hogy nem jön, mivel aznap dolgozott, de nem is várta el tőle. Legnagyobb meglepetésére még Clyde is tiszteletét tette. Csakhogy éppen az nem volt ott, akiben titkon reménykedett...

Mélyet slukkolt a cigiből. Élvezte, hogy a füst betölti tüdejét, majd lassan száján és orrlyukain keresztül távozik.

– Mondtam, hogy Dr. Luther Welsh ügyvéd úr jó választás, Eli – mosolygott rá Dennis megnyugtatóan. Ophelia pillantása elveszett apja elegáns alakjában. Az utóbbi időben úgy harcolt érte, ahogy talán még Tereza sem. Ő fizette a méregdrága ügyvédet, akinek hála hamar felmentették. Győztek, de semmi nyereséges nem volt az egészben.

A Parisszal való incidens miatt a bíróság elrendelte, szerezzen jogosítványt. Emellett terápiát írt elő egy nagynevű igazságügyi pszichológusnál. Lia tudta, ez nem túl nagy ár a szabadságért cserébe, hiszen járt már ennél rosszabbul is. De a kötelező terhek béklyóként fonódtak köré. Nem tudta, hogy dolgozza fel mindazt, ami a jachton történt. Talán majd a pszichológus segít ebben...

– Mizu, Davie? – lépett arrébb, hogy kérdőre vonja barátját. Amennyire tudta, félrevonta őt, hogy négyszemközt beszéljen vele. A többiek közben arról csevegtek, hová is kellene menni ebédelni. Ophelia tetőtől talpig végigmérte egykori főnökét, aki nem volt a legjobb bőrben. – Elég szarul festesz – tette szóvá.

– Nem áll jól a szénám, tudod. A hirtelen jött határozat, miszerint bezárnák a tanszékünket... – gesztikulált hevesen. – Még emésztem. Mindig is tudtam, hogy a filológia nem a bölcsészet legmenőbb ága, de ez... Megvonták a támogatást, rendesen be vagyok szarva.

– Számodra mindig lesz hely az egyetemen. Kiemelkedő tanár és kutató vagy, Davie. Hülyék lennének nem alkalmazni.

– Jó, de már megint csak velem törődsz, Lia. Nem tudok több melót adni neked, és ez is bosszant.

– Én megleszek – vont vállat a nő könnyeden, de a hangja csengése nem követte szavai ritmusát.

– Biztos? Tudod, a főnökeid a Kutatóközponttól felvették velem a kapcsolatot. Kérik, hogy hétfőn jelenj meg az intézetükben. Ma reggel kaptam az e-mailt...

– Miért nem nekem írtak? – eregette a füstöt Ophelia dühösen.

– Biztos neked is megüzenik. Ha bármi kell...

– Tudom – bólintott a boszorkány. – Kösz, kedves tőled.

– Alap – mosolygott Davie biztatóan, de még ez a gesztus sem fedte a kialvatlanságot és a stresszt, ami nyomot hagyott csokoládészín bőrén.

– Remélem, már éhesek vagytok. Mindenki a vendégem – ajánlotta Dennis. Míg Lyra heves ellenkezésbe kezdett, mások mosolyogva vették tudomásul a nagylelkű felajánlást.

– Nekem vissza kell mennem az őrsre – pillantgatott Clyde a kijárat felé, csakhogy Greta kedvesen oldalba bökte, és hamiskás mosollyal arcán kijelentette:

– Arról ne is álmodj! Te is velünk jössz, és nincs apelláta! – Ophelia észrevette, hogy Lyra egy pillanatra dühösen összeszorítja ajkait. Aztán visszaöltötte jól begyakorolt bájvigyorát, melyre az utóbbi időben szüksége is volt párszor. Szívélyesen invitálta a srácot.

– Menjünk! – indult ő is a kijárat felé, de csak mintha azért tette volna, mert nem akarta látni, ahogy Greta belekarol Clyde-ba. Mind a bíróság szürke kövekből kirakott, tekintélyt parancsoló épületének belseje felé indultak.

Ophelia legszívesebben egyedül maradt volna, de Tereza nem hagyta, hogy otthon búslakodjon. Átkarolta lányát és csak mondta, mondta a magáét. Dennis közben jókat mosolygott a szorosnak tűnő anya-lánya kapcsolaton.

Ophelia még szokta a gondolatot, hogy hirtelen lett apja is. Egy olyan apa, aki nem ül börtönben és nem is tojik a fejére. Viszont Terezát és Dennist együtt látni... több volt, mint fura. Szemmel láthatóan ők is így éreztek. A doki udvarias volt és teret engedett a nő féltő, anyáskodó szeretetének, mintha ezzel is tiszteletben tartaná a határokat. Azt is tudomásul vette, hogy Tereza régebb óta részese Lia életének, mint ő. Emiatt, bár sokszor kénytelen volt visszavonulót fújni, mindig ott maradt a háttérben.

Azon az őszi napon Ophelia másra sem vágyott, csak a családja és szerettei támogatására. Meg persze a jól ismert jégcsap tekintetre, amit már hosszú hetek óta nem látott. Ez a távolság megpróbálta vele elhitetni, hogy egyfajta ábrándkép csupán... nem is létezik.

***

Ophelia edzőruhát húzott, ami kényelmes hosszú nadrágból, sportmelltartóból és cipzáras pulóverből állt. Lyra is hasonlóképpen öltözött. Szokatlan látványt nyújtott még Liának is, hiszen barátnője egyáltalán nem volt az a sportos alkat. Ettől függetlenül jól állt neki a szerelés. Befonta haját, a vörös fonat a vállára omlott. Greta ellenben úgy nézett ki, mint egy igazi Macskanő: fekete bőrnadrágot, fekete, testhez simuló felsőt és még kesztyűt is húzott.

– Nem lesz ez egy kicsit túlzás? – kérdezte Lyra, végigmérve az Ophelia lakásán megjelenő szőkeséget. Vele ellentétben Greta szabadon hagyta göndör fürtjeit.

– Azt mondtátok, alkalomhoz illően öltözzek. És mivel eddig csak egyszer volt ilyen alkalmunk, és az is véletlenül, nem tudtam, mi a dresszkód.

– A lényeg, hogy jól érezd magad benne, kényelmes legyen – sóhajtott fel Ophelia, feltűrve tetovált karján pulóvere ujját. – Mennyi időnk van még? – pillantott egyik, majd másik barátnőjére.

– Nyugi, időben odaérünk – vont vállat Lyra. Elővette márkás táskájából az összehajtogatott lapot, amin ott virított a rajz... A kép a jövő egyik szegletét ábrázolta, időbélyeggel ellátva. Újabban az alkotásai a múlt helyett egyre inkább a jövőre fókuszáltak. Sokszor még a pontos időt is meg tudta mondani, mikor következnek majd be az események.

Lyra letette a képet az asztalra. Pillantása szőke barátnőjén kúszott végig, és elhúzta a száját:

– Van még időd átöltözni.

– Nem, köszi. Jól vagyok így.

– Te tudod – fújt ki unottan Lyra egy elszabaduló, vörös tincset a szeméből. A mozdulattól Greta elmosolyodott, mint aki átlát a szitán.

– Azért orrolsz rám, mert pénteken hozzá mertem szólni Clyde-hoz.

– Nem is! – forgatta a szemét zavartan a vörös hajú nő. Ophelia ismerte, tudta, hogy elég rossz színésznő. Hogy ne kelljen részt vennie a cicaharcban, kibontott egy ásványvizet inkább, és beleivott. Apró kortyokban szürcsölgetve figyelte a műsort.

– Valld be, hogy bejön neked! – cukkolta őt tovább Greta.

– Fogalmad sincs, milyen pasik az eseteim – kérte ki magának Lyra.

– Én sajnos tudom – szólt közbe Ophelia. Bár nem volt tervben, hogy állást foglal, kijelentésével mégis Greta alá adta a lovat, aki szintén jól szórakozott Lyra kiakadásán.

– Te inkább ne szólj bele! – pufogott a vörös hajú nő. – Clyde vicces, kedves, figyelmes srác. Megértem, ha megtetszett neked.

– Te tiszta hülye vagy! – csóválta a fejét Greta, hitetlenkedve. – Nincs köztünk semmi. Azért vagy kiakadva, mert egyszer kedves voltam vele?

– Lássuk be, a kedvesség nem a te műfajod.

– Erre inkább nem is reagálok, csak annyit; neked kéne már elhívnod őt egy randira. Szemmel láthatóan odavan érted.

– Én... igen? Most csak tereled a szót. Nem vettem észre, hogy annyira odáig lenne értem, elvégre akkor elhívott volna – jött zavarba Lyra, ezért hajfonatát birizgálta. Arca színe eggyel sötétebb árnyalatra váltott.

– Mert vak vagy! – vett el a pultról Greta is egy ásványvizes palackot. Kinyitotta és beleivott.

Lyra közben a fejét csóválta.

– Nem is tudom... Azt hittem, ti...

– Ugyan! Én az idősebb pasikra bukom. Erről jut eszembe, apádnak van valakije? – pillantott Opheliára a szőkeség. A gyors témaváltás, és a nyers kérdés hallatán Lia majdnem félrenyelte az ásványvizet, amit ivott. Megtörölte a száját, és nem is igazán tudta, ez egy olyan kérdés-e, ami tényleg válaszra vár, vagy Greta csak őt is szívatja. Úgy gondolta, legjobb lesz, ha válaszol:

– Tudtommal nincs. Nemrég halt meg Paris...

– Tudom, de csak nem gyászol a végtelenségig egy sorozatgyilkost – forgatta Greta a szemét.

– Néha olyan tapintatlan tudsz lenni – rótta meg őt Lyra.

– Bocs, újságíró vagyok, a munkámmal jár – vigyorodott el szemtelenül a szőkeség, majd várakozóan Opheliára pillantott.

– Nem, nincs semmi gond. Nem tudom... Ez az egész új helyzet még annyira kusza – tört ki a vallomás a tetovált nőből. – Elvégre nemrég lett apám, akinek a felesége miattam hajtott le az útról, és gyakorlatilag közöm van a halálához. Aztán ott van Tereza, aki szintén nem tud mit kezdeni azzal, hogy újabban Dennis is az életem része. Meglepő módon a része akar lenni.

– Hát persze! Ki ne akarna az lenni, Lia? – csóválta a fejét Lyra kedvesen.

– Tudok valakiről – sóhajtott fel Ophelia, és arcán eluralkodott a szomorúság. Rég megbánta a kijelentését, de már késő volt, kicsúszott a száján.

– Eléggé el vagy tájolódva, szivi – szólt közbe Greta. – Elvégre te nem akarod, hogy az életed része legyen, és ez nem ugyanaz!

– Kösz, hogy emlékeztetsz rá – forgatta Ophelia a szemét.

– Erre valók a barátok – kacsintott rá a szőkeség, majd győzedelmes mosollyal arcán beleivott a vizébe.

– Talán beszélned kéne vele – vetette fel Lyra, mire Ophelia a fejét vakarva csapta le a pultra az ásványvizes palackját. A víz kifröccsent. Keményebbre sikerült ez a mozdulat, mint szerette volna.

– Nem válthatnánk témát?

– Attól, hogy tartod a távolságot, Chris még ugyanúgy... – kezdett bele Lyra megszeppenve. Ophelia szemében tűz gyúlt, barátnői hátra is hőköltek a láttán.

– Megkezdem a sort, aztán ti is menjetek pisikélni, mert útközben nem állunk meg – indult a mosdó felé, amint tekintete visszanyerte régi fényét.

– Én vezetek, úgyhogy én döntöm el – vágta még Greta a fejéhez, mielőtt Ophelia becsapta volna maga mögött a fürdőszoba ajtaját. Azt azért még hallotta, ahogy Greta odasúgja Lyrának:

– Túlságosan hasonlítanak!

– Nekem mondod? – jött Lyra hangja, ami inkább tűnt aggodalmasnak, mint gúnyolódónak.

Ophelia, amint elvégezte dolgát, a fürdőszobatükörbe mélyesztette tekintetét. Pillantásával a vágást firtatta a nyakán. Bár nem volt feltűnő, a liliom motívum mégis megsínylette a hirtelen mozdulatot. Pár hete bejelentkezett egy tetkóshoz, de csak jóval későbbre kapott időpontot. Alig várta, hogy megújuljon a nyakán a minta, azt viszont tudta, bármit is tesz, a heg megmarad.

Miután két barátnője is elment a mosdóba, elhagyták a lakást. Greta jól vezette menő Mini Cooper Cabrióját, csak úgy hasították vele Gaxburn City-t. Ophelia ült mellette, Lyra pedig a hátsó ülésről figyelte a várost. Délután meleg volt, de a nyitott tetejű autó miatt a szél megtépázta hajukat, libabőrt csalt karjukra.

Greta egy vegyesbolt előtt parkolt le. Mindhárman kiszálltak a Miniből, és megindultak egy közelben parkoló lerobbant, rendszám nélküli, koszos autó felé. Neki is támaszkodtak, nem féltve a ruhájukat.

Lyra félénken megkérdezte:

– És most?

– Most várunk – vont vállat Greta. – A hely és az idő adott...

– Talán jó lett volna értesíteni a rendőrséget... – merengett a vörös hajú nő.

– Máskor is csináltunk már ilyet, jó móka volt! – vigyorgott a szőkeség.

Ophelia elmerült a gondolataiban. Veszélynek teszi ki a barátnőit, valóban egyszerűbb lett volna megüzenni a rendőrségnek a helyet és az időt. De akkor felmerült volna a kérdés; honnan tudják? Egyszerűbb a saját kezükbe venni az irányítást, és maguk intézni a dolgot... Ophelia a jachtos incidenst követően, és a nyomozóval való távolságtartás következtében nem érezte magát olyan erősnek, mint korábban. Barátnői bátorító szavai miatt kezdett bízni saját erejében...

Merengéséből ajtócsapódás hangja zökkentette ki. Két mackónadrágos, símaszkos férfi lépett ki a boltból, kezükben pisztollyal, táskájukba hanyagul bedobált pénzzel.

– Azt hiszem, rosszak voltatok. A rosszfiúkra pedig ráférne egy kiadós dádá – lépett előre Greta.

– Nem dominák vagyunk, baszki – ráncolta a homlokát Ophelia az előbbi szöveg hallatán.

– Félre az útból, ribancok! – jött a sürgetés a bűnözők szájából.

– Á, ez még rosszabb megfogalmazás! – sóhajtott fel Ophelia elégedetlenül, majd hátrapillantott. – Csak nem ezzel az autóval akarnátok elsuhanni? – húzta végig az ujját a lepukkant jármű ajtaján, amire bőven rakódott a porból. Érezte, hogy Lyra egy merő feszültség mellette, míg Greta élvezi a helyzetet.

– Álljatok arrébb, különben golyót repítek a fejetekbe! – emelte fel vészjóslóan mindkét bűnöző a pisztolyát, de csak az fenyegetőzött közülük, aki a főnöknek tűnt.

– Ugyan, egy vízipisztollyal? – fonta karba a kezét Ophelia, és megcsóválta a fejét.

– Baszki! Mondtam, hogy levágós, és rendes stukker kéne! – akadt ki a másik símaszkos, miközben a „főnök” csöndre intette.

– Kussolj már! A lakcímedet nem akarod elmondani?! – korholta, majd gyors mozdulatokkal a felhajtott és lezárt tetejű Cooper felé indult. Ophelia viszont az útját állta. Addigra már a vegyesboltból hangosan szólt a riasztó, percek kérdése, és megjönnek a rendőrök. A két botcsinálta tolvaj viszont nem jutott túl a nők sorfalán. Az egyikük arrébb akarta taszítani Opheliát, de ő megragadta a kezét, és egy könnyed mozdulattal a földhöz vágta a fickót.

A másik viszont Lyránál kötött ki. A vörös hajú nő riadt bociszemekkel pislogott a rablóra, aki kihasználta tétlenségét, és egy könnyed mozdulattal arrébb lökte őt. A kocsi felé lépett, és kész volt elsuhanni. Viszont Ophelia résen volt, egyetlen kézmozdulatára bezáródtak belülről az ajtók, így a tolvaj akárhogy is feszegette, nem jutott be még az utastérbe sem. Ezért taktikát váltott, és be akarta törni a cabrio ablakát, de Lia minden dühét beleadta az ütéseibe. A két rabló a földön végezte egy-egy gyorskötözővel csuklója körül.

– Gyerünk, csajok! Ez már a zsaruk dolga. Együnk egy pizzát, én állom – rázta le fájó ujjait Ophelia. Már jól lehetett hallani a közeledő rendőrautó hangját.

Lyra leporolta magát, Greta pedig győzedelmes mosollyal arcán ült a vezetőülésre, és hajtott el két adrenalintól túlfűtött barátnőjével. Megvárták a közelből, míg valóban kiérnek a zsaruk, és elszállítják a tolvajokat. Az akció ezzel sikeresen lezárult.

Ophelia lakására egy nagyméretű pizzával értek vissza. Lelkesen kibeszélték az eseményeket. Addigra már a riadalom elmúlt, inkább hangosan kiélvezték annak emlékét, ahogy elcsípték a rablókat. Azonnal tányérokat vettek elő a szekrényből, és nekiestek a pizzának.

A házigazda meglepődött, amikor kopogtattak az ablakán, és Pablo feje jelent meg az üveg túloldalán. Lyra nyitotta ki neki az ablakot, a kisfiú széles vigyorral képén mászott be hozzájuk.

– Mizu? – kérdezte, mire Ophelia neki is előszedett egy tányért.

– Inkább te mesélhetnél. Már hetek óta nem láttalak.

– Tudod, anyunak új pasija van – vont vállat Pablo, és kérdés nélkül egy szelet pizzáért nyúlt. Elvette, beleharapott. Lia csak a fejét csóválta, majd a potyogó feltét alá tette tányérját, hogy az ne a szőnyegébe kenve végezze. – És ez jó vagy rossz hír? – ült le a srác elé.

– Hát, megszabadultunk attól az erőszakos pendejótól, viszont ez az új egy gazdag seggfej.

– Vigyázz a szádra! – fenyegette őt Lia játékosan, a pizzához használt szeletelővel.

– Mi van? Te is gyakran beszélsz csúnyán – csóválta a fejét a srác, mire Lyra közbeszólt:

– Így igaz!

– Volt kitől tanulnia a kölyöknek! – vágott közbe Greta is.

– Nem vagyok kölyök! – kérte ki magának Pablo, majd kihúzta magát, és vigyorogva hozzátette:

– Egy nap Lia a feleségem lesz.

– Ó, igen? Remélem, Harper nyomozó is tud róla – kuncogott Greta cinkosul, de Lia csak a fejét csóválta.

– Nincs miről tudnia, mivel nincs közünk egymáshoz – harapott bele a pizzájába, majd ismét Pablóra pillantott. – Tehát gazdag seggfej. Ez mit jelent? Neki is el kell kennünk a száját?

– Á – legyintett a kissrác. – Amióta anya vele randizik, őt is alig látom. Szóval enyém a lakás, otthon meg unalmas, így lejöttem.

– Boldogítani a jövendőbelidet – összegezte Greta.

– Ja, Lia a legjobb barátom. A suliban azóta tök menő lettem. Elmeséltem, mi történt, és hogy menekített ki Harper nyomozóval Horvátországból.

– Azért nekem is volt hozzá némi közöm – marcangolta a pizzát éhes oroszlánként Greta.

– Ja, persze, persze, azt is meséltem. A srácok bevettek, már együtt kosarazunk, a csajok meg… – vont vállat. – Csajok. Talán kevesebbet nyávognak mostanában. Van egy: Mila, tök jó fej. Kicsit rád emlékeztet – pillantott csillogó szemekkel Opheliára.

– Aztamindenit! A végén még kihívód akad – vigyorgott Greta, de Lia csak rosszallóan rázta a fejét. Úgy döntött, inkább nem kommentálja, helyette ő is beleharapott a pizzába.

– De most meséljetek ti! Hogyhogy így együtt? – pillantott Pablo a három barátnőre.

– Miért? Nem lazulhat három szingli nő szombat este egyikük lakásán? – tette fel a jogos kérdést Ophelia.

– Tudtommal bárban szoktak lazulni a szingli csajok szombaton este, nem? Hogy aztán jöjjön egy pendejo, és hazavigye őket – pillantott körbe Pablo újra, mintha a pendejót keresné, aki a szekrényben bujkál. A nők egymásra néztek, de nem szóltak, csak összekuncogtak. – Na, ki vele! Min ügyködtök? Csak nem azon, hogy rács mögé dugjátok Christ? Ez meg mi? – lépett az asztalhoz, elmerengve a képen, ami a vegyesboltot, a tolvajokat és a három nőt ábrázolta. – Nem mondod? Végül csak Batman lettél? – rakta össze a srác, és Opheliára vigyorgott. Csillogó szeme elárulta, mennyire lelkes.

– Az magántulajdon, köszi – vette ki a kezéből a képet Greta, amit aztán Lyrának nyújtott. Mindannyian leültek a dohányzóasztal köré, hogy befejezzenek, vagy éppen elkezdjenek egy újabb szelet pizzát.

– Mondd, hogy rosszfiúkat üldöztök! Milyen menő már! Ha ezt megtudják a suliban...

– Pablo – sóhajtott fel Ophelia –, szerinted hogy venné ki magát, ha Batman dilis szomszédja elmondaná a suliban, hogy Bruce Wayne Batman? Akkor mindenki megtudná...

– Igaz. De anyunak elmondhatom?

– Ha azt akarod, sose engedjen át Liához... Csak nyugodtan – harapott a pizzájába Greta. – Bár az elrablós incidens óta így is rezeg a léc.

– Tudod, vannak titkok, melyek jók, ha titkok maradnak – tette hozzá Lyra kedvesen.

– Jó, de ha bármi kell, szólj, és beszállok – vigyorgott Pablo, soha le nem horgadó lelkesedéssel.

– Te leszel az első, akit értesítek, ígérem – kacsintott rá Ophelia.

Barátnői sokáig maradtak aznap este. Pablóval videojátékoztak, elfogyott egy üveg pezsgő, és egy bögre forró csoki, valamint rendeltek még pizzát. Ophelia végre boldog és felszabadult volt. Elfelejtette, hogy Damoklész kardja ott lebeg a feje fölött.

***

Ophelia liftező gyomorral lépett be a fehérre meszelt tárgyalóba. Tudta, fontos dologról lehet szó, hiszen a nagyfőnök, vagyis az intézmény igazgatója is tiszteletét tette a megbeszélésen. Igaz, az idős férfi nem figyelt rá; a telefonjába mélyedt. Az asszisztense, egy fekete hajú, alacsony, mandulaszemű nő nyújtotta ki kezét az egyik szabadon lévő szék felé, mely a jelenlévőkkel szemben helyezkedett el.

Ophelia mély levegőt vett, leült. Új szokásához híven aznap is visszafogottan öltözött; egyszerű farmer, ing, kosztümkabát volt rajta.

– Miről lenne szó? – kérdezte izgatottan, mintha valamifajta bizottság előtt szerepelne, mely épp őt vizsgáztatja.

– Köszönjük, hogy eljöttél, Ophelia – kezdett bele a titkárnő, akiről Lia tudta, ő végzi majd a piszkos munkát, ő lesz a szószóló. – A kutatásoddal kapcsolatban hívattunk, mivel közvetetten, de intézetünknek dolgoztál. – Ophelia gyomra diónyira szűkült a múlt idő hallatán. – Személyesen szerettünk volna értesíteni, hogy megvonjuk a támogatást a kutatásodtól.

– Tessék? – kerekedett el a nő tekintete meglepettségében. – Hogyhogy megvonjátok? Nem értem. Davie-nek dolgozom, de közben csinálom a kutatást is, és tőletek kapok fizetést.

– Sajnos nem áll megfelelő anyagi forrás a rendelkezésünkre – vette át a szót az igazgató, végre felnézve telefonjából. A bizottság többi tagja mintha csak biodíszlet lett volna, nem szóltak közbe. – Ezekben a szűkös időkben meg kell válogatnunk, mire fordítunk pénzt, és a te kutatásod sajnos...

– Az én kutatásom életeket ment. Több neves kutatóval és európai egyetemmel működök együtt. Kiemelten fontos, amit csinálunk a neurodegeneratív betegségek...

– Tudjuk – bólintott a titkárnő, Liába fojtva ezzel a szót. – Viszont a nemrég bekövetkezett események következtében úgy döntöttünk, Debby Frank veszi át a kutatásodat, aki egy másik projekt keretében dolgozik nekünk.

– Debby? – akadt ki Ophelia még jobban. Jól tudta, ki ő; évfolyamtársak voltak az egyetemen, és mindig oda nyalt, ahonnan a legnagyobb hasznot remélte. – De ő nem ért a neurolingvisztikához.

– A számítógépes nyelvészethez viszont igen – vetette ellen a titkárnő. – Több adatbázis-fejlesztésben vett már részt, és kiváló kutató. Úgy döntöttünk, ő viszi tovább ezt a kutatást a saját projektjén belül.

– Remek! De fogalmazzuk át a dolgokat! – Ophelia erei pulzáltak a dühtől, mintha szét akarnának pattanni. – Egy sorozatgyilkos elrabolt, és kórházba kerültem, aztán gyilkossággal vádoltak, viszont lezárult a tárgyalásom, felmentettek... Mégsem vagyok kívánatos személy. És inkább adjátok a kutatásomat Debby-nek, aki azt sem tudja, milyen részei vannak az agynak, mint hogy tovább alkalmaznátok engem...

– Sajnáljuk – sóhajtott fel az asszisztens, látszólagos együttérzéssel szemében. Lia viszont érezte rajta, nagyon le akarja már tudni a dolgot. – Hétvégéig kapsz haladékot. Addigra szedd össze a kutatási anyagod, és töltsd fel a közös szerverre.

– Ez nem így működik! – csóválta a fejét Ophelia, szikrákat hányó tekintettel. – Nem tudom szétválasztani azt, amit én csináltam, és amit a külföldi kollégák, ez nem ennyire egyszerű.

– Mi majd tájékoztatjuk a kollégákat. Van, akivel már fel is vettük a kapcsolatot, és nem látott kivetnivalót abban, amit kértünk – magyarázta az intézmény igazgatója.

– Ez a kutatás én magam vagyok, bassza meg! – kelt ki magából Ophelia. – Velem együtt bontakozott ki és velem együtt nőtt fel. Egy csomagban kapjátok meg velem, vagy sehogy – kötötte az ebet a karóhoz.

– Attól tartok, emlékeztetnem kell a szerződésedre – sóhajtott lemondóan az asszisztens, mint akinek nehezére esik előhozakodni vele. – Abban benne van; mivel mi adtuk rá a pénzt, minden kutatási eredmény az intézményünk tulajdona. Hacsak nem akarsz hosszú pereskedést a nyakadba, amit nagy valószínűséggel mi nyernénk meg, akkor...

– Péntekig ott lesz – szívta magába a levegőt hangosan Ophelia, mintha ezzel magát az igazságot is emészteni próbálná. – Lemegyek a titkárságra a kilépő papíromért. Kösz mindent – indult dúlva-fúlva a folyosó irányába. De nem mehetett el szó nélkül, ezért megállt az ajtóban, visszanézett a díszes társaságra, akik közül már többen könnyeden diskuráltak. – Tudjátok, ennyi év után nem ezt érdemeltem volna – tette még hozzá, majd kiviharzott az ajtón. A papírjaiért is elfelejtett bemenni, így az utcáról kellett visszafordulnia, hogy elintézze a dokumentációt. Amikor ez megtörtént, és végre odakint rágyújtott, remegve emelte telefonját a füléhez.

Amint felvették, beleszólt:

– Clyde, át tudnál jönni ma este? Kéne egy kis segítség.

– Persze – jött a vonal túlsó végéről a meglepett, de kedves, tettre kész válasz.

– Akkor mondjuk hat? Várlak, köszi – felelte Lia, letette a telefont, hogy még egy nagyot slukkoljon a cigarettából. Tudta, már elrugaszkodott a szakadék peremétől, és megkezdődött a fejesugrás a mélybe.

***

Ophelia jókedvűen nyitott ajtót, de nem Clyde érkezett hozzá, hanem néhány firkász, akik a tárgyalása óta időről-időre megkeresték őt. Igaz, csak e-mailben vagy telefonon. Mivel eddig nem válaszolt a felkeresésekre, bizonyára taktikát váltottak, és személyesen látogatták meg. Mielőtt rávághatta volna az ajtót a küszöbön toporgókra, Clyde oldalazott be mellettük Lia nappalijába.

A férfi mosolyogva fordult felé, mire Lia a konyhájába veszett.

– Örülök, hogy eljöttél. Egy sört?

– Kocsival vagyok – mondta a férfi lazán. – Látom, téged meg zaklat a média.

– Sajnos. Kezdek már hozzászokni – fordult felé Lia bögrével a kezében. – Verhetetlenül jó forró csokit tudok készíteni, Pablo legalábbis ezt állítja. Esetleg azt?

– Elfogadom, köszi – telepedett a pulthoz Clyde, míg Lia nekiállt forró csokit készíteni. Ő viszont valami durvábbra vágyott, így sörözött. – És mizu? Miben kéne a segítségem?

– Meg kéne szívatni valakit... Jobban mondva egy egész intézményt – vigyorodott el cinkosan Lia, mire Clyde értetlenül bámult rá. Ophelia elmesélte a történetét, miként rúgták ki a munkahelyéről, és miféle gonosz tervei vannak.

– Hű – vakarta a férfi az állát. – Nekem úgy tűnik, nem nagyon tehetsz semmit.

– Nem, de nem akarom megkönnyíteni a dolgukat. Elvégre ellopták a kutatásomat.

– Amit ők finanszíroztak – ráncolta homlokát a férfi.

– Megértem, ha nem akarsz segíteni – helyezte elé a forró csokit a nő. Clyde belekortyolt, majd elismerően szólt:

– Boszorkányosan jó a forró csokid, úgyhogy ez egy csapda.

– Akkor segítesz? – kérdezte Ophelia reménykedve.

– Csak hogy tudd, őrültségre készülsz.

– Tőlem senki nem tudja meg, hogy segítettél.

– Na, jó – mondta némi hezitálás után. – Van egy saját fejlesztésű férgem – vigyorgott Clyde, miután a találmányára terelődött a szó.

– Undin hangzik.

– Nem! Tulajdonképpen egy Uroborosz, így neveztem el a görög mitológia alapján – mesélte büszkén.

– Az egy saját farkába harapó kígyó, nem? – derengett valami Liának.

– Úgy van – mosolygott Clyde. – Ha le akarják tölteni a fájljaidat, amint töltődnek, azzal együtt törlődnek is. Ez egy végtelen folyamat.

– Pont erre lenne szükségem – vigyorodott el Ophelia lelkesen, aztán belekortyolt a sörébe. Clyde közben a pultra helyezett forró csokit kavargatta.

– De most komolyan, Lia! Nem lenne egyszerűbb átadni nekik az adatokat, és aztán továbblépni?

– De, egyszerűbb lenne, viszont sosem szerettem az egyszerű megoldásokat.

– Tudod, hogy ennek is az lesz a vége, előbb-utóbb meg kell adnod nekik a hozzáférést.

– Tudom, de előtte hadd szenvedjenek kicsit – kacsintott rá Ophelia győzedelmesen. – Essünk is neki az Uroborosznak!

– Komolyan félek tőled – jelentette ki Clyde, de szavaival ellentétben vigyorra húzódott a szája.

Az italaikkal kezükben letelepedtek a kanapéra. Lia megmutatta a mappát, melyben minden kutatási eredménye benne volt. Clyde nem bántotta, a szerverre feltöltött adatokat viszont nem kímélte; rátette a férget, ami megnehezítette Lia egykori főnökeinek a dolgát.

– Kész is – mondta büszkén. – Mire jók az uncsi órák az egyetemen, mi? Akkoriban fejlesztettem ki.

– Zseni vagy, köszi. Mivel hálálhatnám meg? Gondoltam, beszerzek neked egy képregényt, de nem tudom, melyik van meg, és melyik nincs – hezitált Lia.

– Igazán nem kell! Ne fáradj – csóválta a fejét a férfi, feljebb tolva orrnyergén fekete keretes szemüvegét. – Látod, milyen hamar megvoltam vele.

– De akkor is az adósod vagyok – hívta fel erre a figyelmét Ophelia. Egy újabb szívesség jutott eszébe, amitől rögtön le is hervadt a mosoly az arcáról. – Hogy van a nyomozó? – tört ki a száján a kérdés, amit azon nyomban meg is bánt.

– Nos, nem túl jól – sóhajtott fel Clyde. Valószínűleg meglátta Lia szemében a rémületet, ami miatt így folytatta:

– Nyugi, nincs komoly baja! Csak még mufurcabb, mint alaphelyzetben. Barbara Halliwell lett a rendőrfőnök...

– A hírekből tudom – bólintott Lia. – Ezek szerint azzal, hogy lebuktatta Vyvianne emberkereskedelemmel foglalkozó hálózatát, nagyot kaszált.

– Igen, ez is hozzájárult az előmeneteléhez, de jól bánik az emberekkel, jó diplomata, és a szervezőkészsége is kiváló. Úgyhogy telitalálat. Arról nem is beszélve, hogy más már rég kirúgta volna Harpert. Főleg azok után, hogy úgy bevédett téged a letartóztatásodkor.

– Ja, egy zsaru orra bánta – vigyorodott el Lia keserűen, amikor visszagondolt a jelenetre. Az emlék mélyen a szívébe mart.

– Maga adta be a felmondását – folytatta Clyde. Szavai meglepték Liát, mivel erről nem tudott. Rá kellett jönnie, sok mindenről nem volt tudomása, ami az utóbbi időben a nyomozóval történt.

– Tessék?

– Jaja, fel akart mondani, de Barbara nem engedte. Felfüggesztette, hogy példát statuáljon, de az ő kérésére maradt. Miután persze vezekelt bűneiért a leütött rendőr előtt, visszavették. Ez már sokadik húzása, de mindig szerencséje van – vigyorodott el a srác. – Felhívhatnád – hatolt Lia lelke mélyéig Clyde barna tekintete.

– Az nem lenne túl bölcs – fújta ki a tüdejében felgyülemlett, vészterhes levegőt Ophelia.

– Te tudod... Nekem viszont mennem kell – állt fel a kanapéról Clyde, miután kivégezte a forró csokiját. – Megyek a reptérre.

– Csak nem a Bahamákra készülsz? – állt fel Lia viccelődve, hogy kikísérje vendégét.

– Nem, a tesómért megyek. Ma érkezik a városba, mivel felvételt nyert az egyetemre.

– Gratulálok – jöttek szívből Lia szavai.

– Köszi, majd meglátjuk, hogy boldogul. Pszichológia szakra megy, és pont a kriminálpszichológia érdekli. Szóval most én atyáskodom felette.

– Akkor te sem unatkozol.

– Nem, nem szokásom. Erről jut eszembe, ha találkozol Lyrával, üdvözlöm – mondta némi hezitálás után.

– Átadom. Viszont te is felhívhatnád... – vetette fel Lia, mire Clyde a tarkóját vakargatva köszönt el tőle, és ment is a testvéréért a reptérre.

Ophelia bezárta a távozó alak mögött az ajtót, aztán felvette telefonját az asztalról. Bement a hálójába, végigvetette magát az ágyán, és írt egy e-mailt arról, hogy feltöltötte a szerverre a kutatás anyagait. Nem hátrált meg, még ha ezzel ki is nyitotta Pandora szelencéjét.

***

A napok egyszerre teltek különös lassúsággal és émelyítő gyorsasággal. Ophelia beiratkozott motoros tanfolyamra, aminek az elméleti részét pár nap alatt ledarálta, így már csak a gyakorlat maradt hátra. Lex Bronson okította őt, aki egykor crossmotor-sztár volt, de sokat dolgozott kaszkadőrként is különféle hollywoodi produkciókban. Aztán történt egy gerincsérülés, ami miatt búcsút inthetett karrierjének. Ekkor kezdett el tanítani. Régi hírnevének utolsó sugaraiban sütkérezve annyi csajt hódított meg, amennyit csak tudott. Liát is megkörnyékezte, de a nő nem esett tőle hasra, hamar leszerelte.

A bíróság másik határozata értelmében pszichológushoz is járnia kellett, így került Anita Schnell rendelőjébe. Odabent mindent kellemes hangulat, pasztellszínek, barátságos bútorzat uralt, Lia mégis ideges lett a környezettől. Nem szívesen beszélt magáról, főleg úgy, hogy az életének voltak olyan részei, melyekről tilos volt színt vallania.

Mély levegőt vett, mielőtt még belépett volna a hangulatos szobába. Odabent szemüveges, barna hajú, kortalan arcú nő várt rá olyan ruhában, ami a nyolcvanas évek hangulatát idézte.

– Jöjjön csak, Ophelia, foglaljon helyet! – nyújtotta a kezét. A nő feltolta orrán a szemüvegét, aztán kezet fogott Liával, és mindketten letelepedtek egy-egy kényelmes fotelbe. Ophelia várta a csodát. Először magáról kellett mesélnie, hogy miért került bajba. Hezitált, hirtelen nem is tudta, mi az, amit elmondhat.

Anita megnyugtatta:

– Előttem nincsenek tabuk. Teljesen normális, ha kényelmetlenül érzi magát. De ha úgy könnyebb, először én mesélek kicsit magamról. Az igazságügyi pszichológia a szakterületem. Nem csak profilozni szoktam, azoknak is segítek, akik különféle traumákat szenvedtek el bűnesetek során. Hallottam már érdekes történeteket – mosolygott a nő dús frufruja alatt. – Most maga jön. Annyit mondjon, amennyit szeretne. Ez nem kényszer. Egy-egy témára visszatérünk a későbbiekben.

– Rendben – bólintott Lia és elkezdte mesélni, miként ismerkedett meg Harper nyomozóval, és mi minden történt a közös kalandjaik során, persze a boszorkányos részeket elfedve.

Amire végzett, megkönnyebbült, és kicsit jobb kedvre derült. Hangulatát az lohasztotta le, amikor meglátta telefonja kijelzőjén a számos nem fogadott hívást. Egykori főnökei keresték, valószínűleg a kutatási anyagot illetően. Nem könnyítette meg a dolgukat; írt egy e-mailt, miszerint utánanéz majd a problémának. Aztán annyiban hagyta, hadd szenvedjenek vele még egy kicsit!

***

Ophelia akkor jött rá, mennyire vágyott már a gép ütemes zümmögésére, amikor a tű a bőrébe hatolt. A nyaka alapból érzékeny területnek számított, akkor is az lett volna, ha nem szelte volna ketté nemrég egy késsel, így szoknia kellett a kiszolgáltatott helyzetet.

Ki akarta próbálni a tetoválószalont, amit a korábbi nyomozás során ismert meg, és ahol Antonia Edith-ként dolgozott egykor. A szalon vezetője, Wattie keze alá feküdt. A férfi profi tetoválóművész volt, gyorsan és hatékonyan dolgozott. A Lia nyakán lévő liliom teljes egészében megújult a keze alatt.

Ophelia szeméből kiszaladt egy könnycsepp, miközben a tű a bőrét érte. Először szabadulni akart, mivel ismét érezte torkán a hideg pengét, aztán a fájdalom zsibbadássá enyhült, és elkezdte élvezni a helyzetet. Wattie abba akarta hagyni, de ő ragaszkodott ahhoz, hogy egy ülésben megcsinálják a javítást. Az eleje és a vége fájt csupán, a kettő közti út viszont bágyadt melankóliát, fáradt emlékeket idézett fel Opheliában.

Nem is olyan régen varratta szét az egész testét, mivel szüksége volt a fájdalomra, és a tetoválások nyújtotta jótékony takarásra. Rájött, most is kell neki az érzés… a lezárás. Ez tett pontot ugyanis a jachton történt események végére.

Miután Wattie befejezte művét, Lia csak bámulta magát a tükörben. Csukott szemmel is megmondta volna, hol húzódik rajta a vágás, de az már külső szemlélő számára láthatatlan maradt. A liliom színt kapott; sötétlilát, ami szuperül festett a feketével.

Lia elégedetten fordult a férfihez, aki épp akkor dobta ki a használt törlőkendőket, és húzta le kezéről a gumikesztyűt.

– Nagyszerű munkát végeztél! El sem hiszem! Nem is látom a vágást.

– Gyere! Adok a kenőcsből, hála neki hegesedés nélkül fog gyógyulni – látott neki annak, amiről épp beszélt, persze miután ismét lefertőtlenítette a kezét. Lia bőre megnyugodott, bár kipirult, ami miatt a lila élénkebb árnyalatot öltött.

Wattie alaposan bekente, majd kötést tett rá, ami mintha vattából készült lap lett volna, de mégsem teljesen. Ophelia fejébe hasítottak az emlékek, melyeket még a kórházban szerzett. Akkoriban nehezen tudott beszélni, és fájt minden mozdulat, ami a torkát érte. Most más volt a helyzet, nyugalom árasztotta el őt.

Miután rendezte a számlát és elhagyta a szalont, Dennis laborja felé indult. A közelben szerzett egy adag belga gofrit, és azzal állított be a férfi patyolattiszta munkahelyére. Ez volt az ő titkos találkozóhelyük és egyben elfoglaltságuk: együtt hódoltak az édességek élvezetének.

Dennis örömmel fogadta lányát, büszkén újságolta a legújabb kutatási eredményeit. Aztán ennél személyesebb téma is szóba került:

– Szerinted hogy maradhatott Chris életben? – tette fel Lia a kérdést, ami már jó ideje foglalkoztatta őt. Dennis félrenyelte a gofrit, kellett pár korty vizet innia, mielőtt válaszolt volna:

– Abból kifolyólag, hogy tulajdonképpen ő a te ellentéted, Eli. Neki is vannak képességei. Ellenállóbb a szervezete. Erősebb, mint mások. Ezt te magad is észrevetted, hiszen könnyűszerrel összeverte a nyomozót. A szúrás pedig alig vérzett, amit rajta hagytál...

– Tehát erős és gyorsan gyógyul, mint valamifajta szuperhős – összegezte Lia gondterhelt sóhajjal.

– Vagy inkább szupergonosz – javította ki őt az apja. – Úgy érzem, egy darab még hiányzik a kirakósból. Az már megvan, te honnan nyered az energiát, ha nem a fájdalomból vagy az eufóriából...

– Akkor a nyomozóból – bólintott Lia. A férfi emléke keltette fájdalom elhomályosította egy pillanatra a fejében lévő képeket. Csak néhány másodperc után jött rá, mit akar ezzel az apja mondani:

– Azt gondolod, hogy Chrisnek is van végzete? – dőlt előre érdeklődve.

– Én nem gondolok semmit. A tények beszélnek helyettem. Ezt sosem tudjuk meg, amíg...

– Nem találkozok vele újra – vágott a szavába Ophelia, aztán ismét beleharapott a gofriba. Miután végzett az étellel, levette magáról fekete, garbószerű pulcsiját. Előtűnt a kötés a nyakán. Dennis pillantása végigjárt rajta, majd a vattaszerű lapra mutatva megkérdezte:

– Ugye nem...

– Nyugi, csak tetováltattam, hogy ne látszódjon a vágás – hessegette el a férfi aggasztó gondolatait. – Nagyon király lett, majd megmutatom – mesélte lelkesen, aztán elbizonytalanodott. Lesütötte szemét.

– Mi baj? – kérdezte Dennis, mintha olvasni tudna lánya gondolataiban.

– Annyi minden történt, és én csak magammal foglalkozok. Örülök, hogy végre lett apám... De ami Parisszal történt...

– Az megtörtént – vágott közbe most Dennis éllel a hangjában. – Nem mondom, hogy nem fáj. Hiánya mindig lyuk lesz a szívemen, mert szerettem őt. De téged is szeretlek. Elvesztettem a kedvesemet, de kaptam cserébe egy lányt... Mármint felnőtt nőt. Persze ezzel a gondolattal is barátkoznom kell.

– Hány éves voltál... tudod, amikor fogantam? – kérdezte Lia. Még sosem tette fel ezt a kérdést, mintha csak erre az alkalomra tartogatta volna. Dennis komótosan elfogyasztotta a gofri maradékát, miközben mesélt.

– Tizennyolc – mosolyodott el. – A nagybátyám tagja volt a kovennek, és azt mondta, jó buli lesz. Az volt az első alkalom...

– Hű, akkor ezek szerint elsőre össze is jöttem – mosolygott Lia elismerően.

– Minden összeállt azon az éjjelen. Ostara ünnepe volt, én persze csak jó bulinak gondoltam, meg lehetőségnek, hogy végre elveszítsem azt, amit el kell... Édesanyádnak gyönyörű teste volt...

– Ettől inkább kímélj meg, kérlek! – jött zavarba a könnyelmű kijelentéstől Ophelia.

– Ez az igazság, Eli. Anyukád kívánatos nő volt, még úgy is, hogy álarc fedte arcát, és jóval idősebb volt nálam. Én meg ott voltam, hülyén éreztem magam állatbőrökben, miközben egy csomó csuklyás alak körbeállt minket és az Úrnőhöz fohászkodott segítségért. Igyekeztem kizárni őket, és csak édesanyádra koncentrálni. Betakartam őt a bőrrel, mivel csak magamnak akartam. Nem akartam, hogy mások is lássák. Hogy neki mennyire volt jó, az más kérdés... Túl hamar végeztem. Ezután a nagybátyám elvitt inni, így az egész este valami fura, szürreális, kusza emlékfolyammá állt össze. Bele sem gondoltam, hogy ebből akár ténylegesen gyerek is születhet.

– Pedig azért csináltátok... Tehát nem hittél benne, nem hittél a mágiában – összegezte Lia.

– Nem erről van szó – csóválta a fejét a férfi. – Túlfűtött kamasz voltam, aki aznap este vesztette el végre a szüzességét. Csak eddig a pontig láttam, a következményekbe bele sem gondoltam. Aztán az alkohol mindent eltompított, végül megfeledkeztem róla... rólad. Pedig látnom kellett volna, amikor találkoztunk...

– El tudnád képzelni az életed anyával? – tette fel a provokatív kérdést Ophelia, méghozzá szemrebbenés nélkül.

– Nézd, Eli! – látszott Dennisen, hogy túlságosan is előrehaladtak a beszélgetésben. – Anyukád csodálatos nő, de megvan a maga élete. Boldog, legalábbis nekem annak tűnik. És nekem is megvan a magam élete... De ettől függetlenül mindketten nagyon szeretünk...

– Nyugi, tudom, hogy nem valami kibaszott Disney mesében élek. Tudom, hogy nem fogtok összejönni anyával. Mégis...

– Tudod? – hökkent meg ezen Dennis.

– Ismerem őt, és már téged is kezdelek megismerni. Szerintem kiagyalnátok egymást. De azért ismerd el, szép próbálkozás volt a részemről.

– Anyukád részben olyan, mint te... mármint te vagy olyan, mint ő: független, erős, aki kiáll bármilyen vihart. Téged is ilyennek nevelt. És hidd el, ha az én gondviselésem alatt nőttél volna fel, akkor nem lennél olyan, mint most.

– Ezt nem tudhatod.

– De, tudom. Az életed része akarok lenni, Eli, de nem az irányítója. Nem szólok bele. Anyukád már más tészta, de mindketten szeretünk, és én általad őt is szeretem.

– De nem vagy belé szerelmes – összegezte a nő.

– A szerelem csak a hormonjaink keltette illúzió. Úgyhogy, de, egykor szerelmes voltam édesanyádba, még ha csak pár percig is tartott. Az viszont más, ha az ember megtalálja a párját, a másik felét. Nekem Paris volt az, még ha borzasztó tetteket is követett el. Az, aki velem volt, a párom, a szeretőm, az életem része...

– És én elvettem tőled – homályosították el könnyek Lia pillantását, melyeket a bűntudat nem engedett ki szeme börtönéből.

Dennis kezébe vette kezét, és jókedélyűen folytatta:

– Ne hibáztasd magad! Az az út vette el őt tőlem, amit választott, amikor embereket kezdett gyilkolni. Sosem kívántam volna a halálát, de ismertem őt. A börtönben csak megőrült volna, szárnyai szegett madár lett volna, így viszont szabadon szárnyalt egészen az Úrnő színe elé.

– Ez nagyon szép gondolat – mosolyodott el Ophelia szomorúan. – Bölcs vagy.

– Csak ismerem az embereket...

– Kívül és belül – pillantott a számítógép képernyőjére, és a rajta lévő adatokra Ophelia. Dennis elmosolyodott, és folytatta a beszámolót, ezúttal viszont kerülte a Chris-témát. Lia pedig hálás volt érte.

***

Az út szakadatlan gördült a motor alatt. A sebesség felszabadító, eksztatikus hatással bírtOpheliára, aki élvezte a száguldást. Oktatója ott volt vele, headseten küldte neki az utasításokat. Lia ösztönösen követte őket, miközben úgy érezte, végre sínen van, jól megy neki a vezetés.

Megállt az egyik piros lámpánál. Tudta, sokáig állnak ott, ezért ösztönösen szétnézett. Nagyot dobbant a szíve, amikor meglátott egy régi típusú Chryslert a másik oldalon parkolni. Már-már elhessegette a gondolatot, hiszen a városban számos Chrysler cirkulál. Számára ez a márka viszont egyértelműen Harper nyomozót jelentette. Nem tudta elszakítani tekintetét az autótól, ugyanis ezúttal a véletlen úgy hozta, hogy valóban a magas, szakállas, torzonborz alak szállt ki a Chryslerből. Mintha megelevenedtek volna Ophelia gondolatai.

Összehúzta magát, bár tudta, a nyomozó úgysem láthatja őt. Egyrészt a távolság, másrészt a fekete bőrruha és bukósisak miatt, amit viselt. Ő viszont kitartóan figyelte a férfit, ahogy az autó másik oldalához lép, és kisegít onnan egy fiatal nőt. Egész lényét elborította a keserű fájdalom, mely a szívéből sugárzott szét a testében, és az az izmaiban állt meg. Meg is markolta a motor kormányát, de még nem váltott a lámpa.

A nő fiatal volt, csinos. Enyhén áttetsző, fekete ruhája kiemelte formás fenekét. A nyomozó egy kabátkát terített a vállára, mielőtt kinyitotta volna neki az étterembe vezető ajtót is, ami előtt a Chrysler parkolt. Az épület tátott szájú óriásként nyelte őket magába.

Liát hangos dudálás térítette észhez. Már rég zöldre váltott a lámpa, így a mögötte lévő autó sürgette az indulást. Lex hangja is felharsant a headsetjében. Ophelia rámarkolt a kormányra, a kelleténél nagyobb gázt adott, és már süvített is az éjszakában. Dühös volt, és legszívesebben ordított volna. Nem gondolkozott, csak ment, amerre az út vitte őt. Figyelmen kívül hagyta Lex hangját a fülében, aki próbált utasításokat adni neki, de ő fütyült rájuk. Egyedül csak dühe foglalkoztatta, az pedig szárnyakat adott neki. Sejtette, hogy a nyomozó előbb-utóbb továbblép, de azt nem gondolta volna, hogy ilyen hamar. Ráadásul egy ilyen csinos, fiatal nővel...

Még nagyobb sebességre kapcsolt, amint felkaptatott a hegyen. Semmi nem érdekelte, agya folyamatosan visszajátszotta Harper képét, ahogy kisegíti azt a csitrit az autóból. Akkor fékezett le, amikor eszébe jutott; legalább a nyomozó boldog. Ennek pedig örülnie kéne. Már ha az önzősége nem vakítaná el… Harper továbblépett, már nincs egymáshoz közük, ez pedig talán Christ is lenyugtatja annyira, hogy elfelejti a korábbi fenyegetést... Ez volt minden reménye.

Kitámasztotta a motort az út szélén, lepattant róla, majd remegő kézzel rágyújtott. Farkasszemet nézett Gaxburn pislákoló fényeivel. Ekkor éledt csak fel a város, a fiatalok bulizni mentek, az idősek színházba, bárokba, szórakozni jártak, vagy éppen az otthon kényelmében élvezték a csendet, a biztonságot.

Liának eszébe jutott, ugyanerre a szent vagy éppen szentségtelen helyre hozta őt egykor Chris, amikor motorozni tanította. Akkor még olyan naiv és fájón gyanútlan, hiszékeny volt, hogy ez a tény ismét fűteni kezdte vénáit. Legszívesebben megtépte volna akkori önmagát, hogy felnyíljon a szeme. Aztán a pillantása előtt pörgő emlékképek átváltottak arra az estére, amikor találkozott Clairrel. Majd folyamatosan visszatért Harper nyomozóhoz és ahhoz a fiatal nőhöz, akivel ezekben a percekben költheti el kellemes vacsoráját. Azt is alig hallotta, amikor lefékezett mellette egy motor, és utasa káromkodva szállt le róla.

– Mi a fene ütött beléd? Neked beszéltem! – vette le a bukósisakot egy szőkésbarna, tüsi hajú, a negyvenes évei végén járó férfi, aki jól tartotta magát. Izmai csak úgy dagadtak szűk pólója alatt, mely fölött kicipzárazta motoros dzsekijét.

– Bocsi – próbálta Ophelia ennyivel elintézni, majd visszafordult a város felé.

– Igazán szólhatnál, mielőtt megőrülsz. Hogy legalább felkészüljek, mikor kell kettőnegyvennel hegymenetbe kapcsolnom – állt oda mellé Lex megrovóan.

– Bocsi, csak láttam... valamit – sóhajtott fel a nő, továbbra is enyhülést várva a tüdejében gomolygó füsttől.

– Az a párocska készített ki ennyire, akiket az étteremnél láttál? Észrevettem, hogy alig bírod levenni róluk a szemed. Ki ő? Az ex-pasid?

– Ez bonyolult – fújta ki a füstöt Ophelia.

Lex a kezét nyújtotta egy cigiért, így Lia kénytelen volt megkínálni őt. Nem dohányzott, csak néha gyújtott rá. Legalábbis ezt a szöveget hajtogatta. Mindig tudta mire fogni: stresszes nap, buli, másnaposság, csak azért, mert jólesik, menőnek tűnik tőle... Meggyújtotta a cigit, majd ő is a város képébe fúrta tekintetét.

– Dobott egy jóseggű barnáért. Ez nem olyan bonyolult – összegezte a férfi, mire Lia úgy nézett rá, hogy pillantásával akár ölni is tudott volna. – Jó, bocsi. De itt vagyok én, ha valakinek a vállán ki akarod sírni magad...

– Köszi, de vannak erre barátaim – húzta ki magát a nő.

– De ha búfelejtő szexet akarsz, ami után jön a jól ismert bűntudat, viszont olyan állati, hogy aztán másnap sóvárogsz utána, akkor...

– Felkeresem az exem, köszönöm – szakította őt félbe Ophelia.

– Szerintem nem kell addig menned – vigyorgott Lex, saját magára célozva persze. Aztán ezt következő kijelentésével egyértelművé is tette. – Ha egy baráti farokra vágysz, én itt vagyok.

– Túl nagy farok vagy te nekem – nyomta el a cigijét Ophelia mosolyogva, és kész volt a motorhoz lépni, de Lex még nem fejezte be. Odament Liához, végigcirógatta arcát, és határozottan a szemébe nézett.

– Komolyan beszéltem, Ophelia. Bármikor megfarkallak, csak szólnod kell – törte meg vigyora komolynak szánt arckifejezését. Lex nem volt kifejezetten jóképű, de sportos, izmos teste valóban kívánatossá tette őt, és a szövege sem volt utolsó. De Lia minden másra jobban vágyott, mint búfelejtő szexre az oktatójával.

– Inkább taníts, mester! – ért a motorhoz.

– Nem akarsz róla beszélni? – cigizett Lex továbbra is nyugodtan.

Lia, ahelyett, hogy ráült volna, a motornak dőlt. Hezitált. Elővett még egy szál cigit, és újra rágyújtott.

– Nincs mit mesélnem róla.

– Nem ismerem a csókát, de első ránézésre olyan „Tarzan szeret Jane" típusnak tűnik.

– Nem is! – nevetett Lia hangosan. – Jó, néha mogorva, és a tettek embere, nem a szavaké.

– Mondom én, hogy valami városi Tarzan – örült látványosan, hogy igazolást nyertek szavai.

– Nem túl figyelmes, és párnak pocsék, aki szerintem azt se tudja, mikor van a szülinapom. Viszont többször megmentette már az életem, és kurva jó az ágyban.

– Nálam nem jobb – csóválta a fejét Lex.

– Bocs, de mindenkinél jobb... legalábbis számomra – sóhajtott Ophelia lemondóan.

– Tégy próbára! – vigyorgott a férfi, de Lia csak a fejét rázta.

– Az legalább már tiszta; ha ő Tarzan, én sosem leszek az ő Jane-je. De ez van. Vissza a városba? – nyomta el a cigarettát, és ezúttal rá is ült a vasparipára.

Lex még próbálta őt fűzni kicsit, de aztán csak sikerült Liának ráterelni a szót az okításra a csajozás helyett.

Sajgott a szíve, amint véget ért az órája, és az üres lakásba ért haza. Arra gondolt, azt az éjszakát a nyomozó a kis csitri karjaiban fogja tölteni, ő meg talán végignézheti... Talán nem. Hiszen amióta lefeküdtek egymással, az ilyen jellegű látomásoknak is végük szakadt. De vajon meddig? Félve hajtotta álomra a fejét, viszont szerencsére aznap éjjel álomtalan álmok ragadták el őt.

***

Hangosan doboltak az ütések a bokszzsákon. Lia beleadott apait-anyait, barátnőit Josh okította közben.

– Hűha, valaki nagyon dühös – méregette őt Lyra, fején találva a szöget. Ophelia megtörölte a homlokát, és barátnőihez fordult, akik inkább elhülyéskedték az edzést, mint hogy komolyan vegyék Josh szavait.

– Jól vagyok – próbált pontot tenni az ügy végére.

– Ne higgyetek neki. Mindig ilyen, ha nyomasztja valami – vetette közbe Josh.

– Könyörögjünk, vagy kinyögöd magadtól? – kérdezte Greta a szemét forgatva, de aztán mosolyra húzódott ajka. Vörös hajú barátnőjére nézett, támogatást keresve, aki épp szokni próbálta a bokszkesztyűt a kezén.

– Nincs mit mesélnem – ivott pár kortyot Ophelia, miközben barátnői elhelyezkedtek, és hol az egyik, hol a másik bokszolt bele Josh pontkesztyűjébe. Ezek a találatok elég gyatrán sikerültek.

– Vegyétek komolyan, csajok! Ha tényleg akarjuk ezt az önjelölt igazságosztó szerepet, akkor nem árt, ha megtanultok verekedni – kattintotta vissza kulacsára a kupakot Ophelia, és hosszan elnézte barátnőit.

– Rendben. Komolyan vesszük, ha te meg elmondod, mi bánt – vágta csípőre bokszkesztyűs kezét Lyra, aki valahogy furcsán nézett ki ebben a szerelésben.

– Láttam tegnap a nyomozót – fújta ki a levegőt tüdejéből megadóan, amitől mindkét barátnője kérdőn nézett rá. – Épp Lexszel motoroztam, amikor megláttam, hogy egy „jóseggű barnát" kísérget egy étterembe, aki alig lehet több huszonegynél.

– Hamar továbblépett – mondta ki Ophelia aggályait Greta, miközben belebokszolt Josh kesztyűjébe.

– Lehet, csak a húga, nem? Nem sokat tudunk a nyomozóról... – próbálta menteni a menthetőt Lyra.

– De azt igen, hogy állami gondozásban nőtt fel, és nincs húga. Különben sem úgy nézett rá, mintha a húga volna.

– Hanem mint aki ágyba akarja vinni? – kérdezte Greta, miközben Josh csak a fejét rázta a témától.

– Talán hívd fel, és akkor kiderül. Úgyis azt kérted tőle, hagyjon békén, amíg te nem keresed őt – morfondírozott Lyra. – Jobb tisztázni a dolgot, és tisztán látni.

– Hát, én tisztán láttam, hogy van valakije. Akkor meg minek hívogassam? Félre ne értsetek, jó, hogy így alakult.

– Jó? Ezt te sem mondhatod komolyan!? – szólt közbe Josh először. – Nem olyannak tűnsz, mint aki élvezi a helyzetet.

– Hosszú távon jó – javította ki magát Ophelia. – Hátha Chris látja, hogy nincs köztünk semmi, és békén hagyja. Különben is, ez a kettőnk ügye. Nem kéne belekevernie másokat, főleg nem a nyomozót.

– A pszichopaták nem így működnek. Saját szabályaik vannak. Cikkeztem is róluk – mesélte Greta elszánt arckifejezéssel, miközben belebokszolt a zsákba.

– Hagyjuk a nyomozó-témát! Továbblépett. Én is továbblépek, és lassan újra Chrisre kell fókuszálnom. Meg kell találnom azt a görényt, mielőtt újabb emberek halnának meg...

– Szorul a hurok a nyaka körül. Azokat a cégeket már hónapokkal ezelőtt felszámolták, melyekhez nyíltan köze volt – összegezte Greta. – Többek között ezért jöttem a városba. Aztán tudtommal azokon is próbálnak fogást találni, melyek nem nyíltan köthetők hozzá. Ki akarják füstölni őt, mert ha nincs pénz, nincs védelem...

– Chris egy fantom. Ki tudja, milyen kapcsolatai vannak? Az elhangzottak azt mutatják, egész Gaxburn a zsebében van, és még ki tudja, mi? Amire elfogynak a milliói, megöregszünk – aggodalmaskodott Lyra.

– Mindenesetre örülök, hogy nem jelentkezett. Maradjon is így! Felejtsen el!

– Vajon erre mennyi esély van? – tette fel Lyra a jogos kérdést, miután ő is bevitt egy ütést. – Tudom, nem csak azért vagyunk itt, hogy tovább játsszuk az utcai szuperhősöket...

– Meg akarlak védeni titeket, de mint láttátok, néha nem elég – mondta ki Ophelia, majd a bokszzsákon csattant következő ütése. Barátnői összenéztek, de nem szóltak közbe, ők is belemerültek az edzés izgalmába.

***

Ophelia összes izma zsongott a kimerültségtől. Nem is igazán Josh hajtotta ki belőle a lelket, hanem saját maga. A csajoknak igazuk volt; nem hagyhatta elkövetni ugyanazt a hibát. A szerettei nem sérülhetnek miatta. Meg kell tanulniuk, hogyan védjék meg magukat.

Ophelia éppen zuhanyozott, amikor a fürdőben lekapcsolódott a villany. Elment az áram. Hangosan káromkodva szállt ki a tusolóból. Tessék-lássék módjára megtörölközött, majd a telefonjával világítva előkotort pár gyertyát a fiókból és meggyújtotta őket a nappaliban, meg persze a hálóban. Ledobta magáról a törölközőt, és leopárdmintás pizsamába bújt.

Kilépett a lakása előtt húzódó folyosóra. Sokan tanácstalanul álltak ott, mivel az egész házban nem volt áram. Az egyik szomszéd megemlítette, hogy felhívta a gondnokot, aki azt ígérte, fél órán belül kijönnek a szerelők. Amíg vissza nem jön az áram, mindenki menjen csak vissza a lakásába.

Lia, akárcsak a többiek, megfogadta a bölcs tanácsot. Végigvetette magát az ágyon, de nem bírt aludni. Kinyitotta az éjjeliszekrénye fiókját, kivette belőle azt a piros köves gyűrűt, amit még Chris adott neki. Nem értette, hogy hihette, komolyan elfogadja a gyűrűt és hozzámegy... A férfihez, aki megölte a szerelmét, aki megfenyegette őt...

Kár, hogy Greta ereje semmis Chrisszel szemben. Bárhogy is próbálták, sosem jutottak közel hozzá. Mintha egyszerűen leárnyékolná őt valami. Tudta, ismét ráférne ellenségére, hogy jól a szeme közé sózzon.

Ezekkel a gondolatokkal pörgette az ujjai között a gyűrűt, amikor meghallotta a folyosóról beszűrődő zajokat. Kopácsolás, zörgés, fúrás kísérte a dolgozók munkáját. A helyiek visszamenekültek előle a lakásukba. Ophelia ki se nyitotta az ajtót, úgyis tudta, mi következik.

Újra és újra visszapörgette elméjében az eseményeket, melyek mindig ugyanoda vezettek vissza: a nyomozóhoz és a szemtelenül fiatal, csinos nőhöz. Kifújta a tüdejében rekedt levegőt, épp amikor felkapcsolódott a villany a fürdőben és a nappaliban. Felült az ágyon, elfújta a gyertyákat, majd kiment a szobából, hogy eloltsa a nappaliban égő fehéreket is.

Meghallotta a kopogást. Összeráncolta homlokát, mivel olyasfajta zaj volt, mint amikor az ágak az ablakhoz verődnek a viharban. Hátborzongató kaparászás hallatszott az ajtaján.

Felszívta magát, gondolkodás nélkül kinyitotta az ajtót, de azonnal meg is bánta. Magába nyelt egy sikolyt, csak egy halk levegővétel csusszant ki belőle, ami a kihalt folyosó csöndjébe vegyült.

Ajtaja előtt fellógatva egy nő himbálózott. Kötél feszült kitört nyaka köré, ruhája véres volt, a szívébe tőrt állítottak, mely egy lapot tartott mellkasának szegezve a következő felirattal: „Megözvegyültem, most te jössz! Amint teljesíted a feladatod, elveszlek feleségül." Lia az arca elé kapta remegő kezét, amikor felismerte a nőt: Henriette Davis, Chris neje volt az.

Ophelia a fejét rázva hátrált vissza a lakásába, hogy tárcsázza a számot. Azt a számot, amivel kapcsolatban nem hitte, hogy a közeljövőben felhívja.

A horvátországi kaland után új telefonja lett. A tárcsázni kívánt számot még anno Lyra írta bele „végszükség esetére".

– Tessék, itt Harper – szólt bele a rekedt férfihang, mintha álmából keltenék...

– Gyilkosságot szeretnék bejelenteni...

– Ophelia? – érkezett a döbbent kérdés a vonal túlsó végén.

Lia nem bírta tovább; remegő térde nem tartotta meg a súlyát. Kinyomta a hívást, és a pultnak támaszkodva csúszott le egészena földre, az ajtajában himbálódzó, élettelen nővel szemben.

2. fejezet

Kártyavár

A valószínűtlenül kék, jégcsap tekintet átformálta Ophelia egész világát. Mintha nem is lett volna valódi... Lia nem hallotta a feléje záporozó kérdéseket. Teljesen elmerült a gleccserhideg óceán-szemek habjaiban. Arra eszmélt, valamit szorít a kezei között... Lenézett, és rájött; a nyomozó karjába csimpaszkodik. Olyan erővel markolta a hófehér inget és fekete zakót, hogy ujjbegyei elfehéredtek.

– Elnézést! – nyögte.

– A kanapén kényelmesebb – segítette fel Liát a nyomozó, miközben két másik rendőr már el is kezdte a tetthely elkerítését. Arrébb noszogatták a kíváncsi szomszédokat. Nem kellett sokat várni, és megjelent Baily a helyszínelőkkel. Kendra Smith állapította meg a halál beálltának idejét és okát.

Ophelia gondolatai zavaró katyvasszá formálódtak a fejében. Míg a rendőrség dolgozott, ő megivott egy pohár vizet. Előtte, a dohányzóasztalon ülő Harper, valamint a mellette ácsorgó Hong nyomozó fogyatkozó türelemmel várta, hogy kifejtse, mi történt.

Ophelia a kanapén ülve mesélt az áramszünetről és a furcsa zajról. Arról is, miként találta meg az áldozatot. Amikor épp ennek módját ecsetelte, Greta és Lyra törte át magát a félig nyitott ablakon, mely a tetőre vezetett. Opheliának szüksége volt egy kis levegőre, ezért korábban félig kitárta azt.

– Hölgyem, ez egy tetthely! – lépett Greta elé Hong nyomozó, hogy feltartóztassa.

– Ő meg a barátnőnk, akinek szüksége van ránk. Különben is, mindent tudunk a nyomozásról... – válaszolta a szőkeség türelmetlenül. Harper nyomozó biccentésére Hong közelebb engedte őket Opheliához, akit nem is igazán érdekelt, hogy jutottak ki a tetőre a barátnői. A lényeg, hogy ott voltak. Mindkét nő a nyakába vetette magát.

– Úgy aggódtunk – pásztázta őt végig Lyra elkerekedő pillantással. – A bejáratnál elküldtek minket, lezárták az épületet. Még szerencse, hogy eszünkbe jutott Pablo és a tűzlétra.

– Nem kellene itt lenniük – mérte végig őket szigorúan Harper.

– Ezt majd Lia dönti el – szórtak szikrákat Greta pillantásai. Barátnője minden izma megfeszült, és kitört belőle a feszültség:

– A kurva életbe! Egy pillanatig hagynátok végre gondolkodni?! – pattant fel helyéről, az asztal lapjához koccintva vizespoharának alját. Halántékához emelte mindkét kezét, úgy mászkált fel és alá a saját lakásában.

– Mi csak segíteni akarunk – szólt Lyra, összehúzva magát a dühös szavaktól.

– Tudom, és ne haragudjatok – sóhajtott fel Ophelia megenyhülve. – De minden kezdődik elölről. Nők halnak meg miattam... Chris hülye téveszméje miatt, hogy egyszer valaha az övé leszek. Baromság!

– Nyomozó! – lépett oda hozzájuk Dr. Smith. Aggodalmas tyúkanyóként közelítette meg a jelenlévőket, de legfőképpen Opheliát.

– Az áldozatnak kitörték a nyakát. A sérülés első ránézésre a C4-es csigolyát érte. A kést az üzenettel közvetlenül a szegycsont alatt állították a szívébe.