Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Első fejezet Az Ágyú-club

Második fejezet Barbicane elnök közleménye

Harmadik fejezet Barbicane tervének hatása

Negyedik fejezet A cambridge-i csillagvizsgáló felelete

Ötödik fejezet A hold története

Hatodik fejezet Ami az Egyesült-Államokban most már nem lehet ismeretlen és amit már többé nem szabad hinni

Hetedik fejezet A löveg dicsérete

Nyolcadik fejezet Az ágyú története

Kilencedik fejezet A lőpor kérdése

Tizedik fejezet Egy ellenség és 25 millió jó barát

Tizenegyedik fejezet Florida vagy Texas?

Tizenkettedik fejezet Ország-világnak

Tizenharmadik fejezet Stone’s Hill

Tizennegyedik fejezet Kapa és vakoló-lapát

Tizenötödik fejezet Az öntés ünnepe

Tizenhatodik fejezet A Columbiad

Tizenhetedik fejezet Egy távirat

Tizennyolcadik fejezet Az Atlanta utasa

Tizenkilencedik fejezet A népgyűlés

Huszadik fejezet Támadás és védelem

Huszonegyedik fejezet Miképpen intéz el egy francia becsületbeli ügyet

Huszonkettedik fejezet Az Egyesült-Államok új polgára

Huszonharmadik fejezet A löveg-vonat

Huszonnegyedik fejezet A sziklahegy teleszkópja

Huszonötödik fejezet Végső események

Huszonhatodik fejezet Tüzet!

Huszonhetedik fejezet Beborult ég

Huszonnyolcadik fejezet Új égitest

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

UTAZÁS A HOLDBA
KILENCVENHÉT ÓRA ÉS HÚSZ PERC ALATT

fordította:
Gaál Mózes

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-866-3 EPUB
ISBN 978-963-559-867-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
De la Terre à la Lune,
trajet direct en 97 heures 20 minutes

első kiadás: 1865.
az elektronikus változat az 1895. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1874. évi francia kiadás illusztrációja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Első fejezet
Az Ágyú-club

Míg az Egyesült-Államok szövetség-háborúja folyt, Marylandnak Baltimore nevű városában egy nagy jelentőségű, új klub alakult. Mindenki tudja, hogy minő hatalmas hévvel támadott ennek a hajózással kereskedéssel, mechanikával foglalkozó népnek harcra való készsége. Az igénytelen kalmárnak egyebet sem kellett tennie, mint hogy egyszer-kétszer alá és fel sétálgasson irodájában s íme kapitány, ezredes, tábornok lett belőle, anélkül, hogy valaki észre vehette volna, miként; bizony még a westpointi katonaiskola padjait sem kellett végig ülnie. Nem kellett sok idő ahhoz, hogy a vén Európával kiállják a versenyt, s ők is éppen úgy értettek a golyók, milliók és emberek tékozlása árán szerzett diadalokhoz.

No de az ágyú-gyártás mesterségében jóval túltettek az európaiakon. Olyan ágyúk kerültek ki gyáraikból, hogy azoknál tökéletesebbeket képzelni sem lehet; valóságos ágyú-szörnyetegek voltak, következésképpen hallatlan messzire is hajigálták ki a golyókat.

Igaz ugyan, hogy a hathatós, szóró, egyenes és ferde irányba, sőt hátba fogó lövések mestereiül az angolokat, franciákat és poroszokat kell elismernünk, de ágyúik, tarackjaik és mozsaraik valóságos zsebbeli pisztolykák az amerikai tüzérek rettenetes masináihoz képest.

Nincs is ezen mit csodálkoznunk. A jenkik a világ leghíresebb mechanikusai, mérnököknek születnek, amint az olaszok zene-értőknek, a németek metafizikusoknak. Természetes tehát, hogy lángelméjük az ágyú-gyártásban nyilatkozott a legkiválóképpen. Ebből magyarázható meg, hogy olyan ágyú-óriásokat gyártottak. Ezek bizony kevesebb hasznot hajtottak nekik, mint varrógépeik, de hasonlatosképpen csodálatot keltettek, sőt jóval nagyobb bámulat tárgyai voltak. Effajta csoda alkotmányok nálunk, a vén Európában a Parott, Dahlgreen, Rodman; az Armstrong, Palliser, Treuille de Baueleiu, de ezek mind elbújhatnak a tengeren túl feltűnt vetélytársaik mellett.

Bezzeg ki is jutott a tiszteletből az északi és déli államok rettenetes háborúja alkalmával a tüzérségnek. Az Union minden újsága lelkesedve magasztalta találmányaikat és nem akadt egy nyomorult szatócs avagy tejfeles szájú kamasz sem, aki fejét ne törte volna unos-untalan holmi eszeveszett lő-távolság számításán.

Ha pedig egy amerikait meglep holmi ötlet, mindjárt keres egy másik amerikait, hogy osztozzanak rajta. Ha három akad össze: választanak egy elnököt és két titkárt, ha négy - no akkor megteszik azt levéltárosnak és munkához látnak; ha végül egy ötödik csatlakozik hozzájok: összehívják az alakuló közgyűlést és - megszületett a club.

Szakasztott így volt ez Baltimore-ban is.

Az egyik feltalált egy ágyút, társul vett maga mellé egy másikat, aki az ágyút öntötte, egy harmadikat, aki lyukat fúrt belé. Effajta magból sarjadt ki a Gunclub vagyis Ágyú-club. Egy hónappal azután, hogy megalakult, volt egyezernyolcszázharminchárom rendes és harmincezerötszázhetvenöt kültagja.

Föltétlenül megkívánták minden tagtól, hogy egy külön ágyút találjon föl, avagy legalább holmi puskafélét eszeljen ki vagy jobb kiadásban tálalja fel. Azt őszintén meg kell vallanunk, hogy tizenöt golyóra járó forgó-pisztolykák, Pirot-karabélyok vagy huszár pisztolyok éppen nem okoztak nagy feltűnést. Tagadhatatlanul a tüzérek voltak minden tekintetben a legelőkelőbbek.

- A tisztelet, mely osztályrészül jutott nekik, - mondta egy alkalommal a Gun-club egyik legokosabb szónoka, - attól a viszonytól függ, mely vagyon ágyúik nagysága és a lőtávolságok között, még pedig a négyzetnek egyenes mértékét véve alapul.

Még hozzá kell tennünk azt is, hogy a Newton-féle nehézkedési törvény az erkölcsi világban is gyökeret vert.

Nem nehéz dolog elképzelni, hogy a Gun-club létesülése óta minő effajta találmányokkal termékenyedett meg az amerikaiak feltaláló lángelméje. A hadiágyúk rengeteg alakot öltöttek, a golyók nem tekintették a természetes határokat, hanem azon jóval túl röpültek, hogy a gyanútlanul sétálgatókat szétszaggathassák. Ezek a gyártmányok a gyarló európai hadiszerszámocskákat mind megszégyenítették. Ám beszéljenek a következő számok:

Hajdanában - «ha ugyan sikerült a lövés» - egy harminchatfontos golyó háromszáz lépésről harminchat lónak az oldalát fúrta keresztül, s ráadásul hatvannyolc embert. Gyermek-korát élte még akkor az ágyú-öntés művészete. Bezzeg nagyot haladott azóta. A Rodman-ágyú, mely féltonna súlyú (500 kg.) golyót hét angol mérföld távolságra röpített, egész könnyedén leteríthetett volna százötven lovat és háromszáz embert. Sőt a Gun-clubban egészen komolyan szóba is hozták, hogy tegyenek vele próbát. A lovak ugyan ráálltak volna még erre a próbatételre, de sajna, ember nem vállalkozott reá.

Egy szó, mint száz, ezek az ágyúk borzalmas dolgokat cselekedtek, minden lövésre úgy hullott az ember, mint kasza előtt a sarjú. Ugyan mi is lehetett ezekhez képest ama híres Coutrasi golyó, amely 1587-ben húsz embert terített le, és az a másik Zorndorf mellett 1758-ban, amely negyven embert ölt meg, no meg 1742-ben a kesseldorfi, az a bizonyos osztrák golyó, amely hetven embert küldött a másvilágra? Mi volt ehhez képes a sokat bámult ágyú-tűz a jénai és austerlitzi csatákban, amely a harc sorsát eldöntötte? Bezzeg különb dolgok történtek az amerikai szövetség-háborúban! A gettysburgi csatában egy gömbalakú golyó, melyet vontcsövű ágyúból durrantottak ki, hetvenhárom embert tett tönkre és a Potomakon való átkelés alkalmával egy Rodman-golyó kétszáztizenöt délamerikait szenderített jobb létre, amely bizonyára jobb, mint ez a mi létünk.

Meg kell végezetül említenünk azt a mozsarat is, melyet Maston J. T. a Gun-club egyik kiváló tagja és örökös titkára talált ki; ennek a hatása még gyilkolóbb volt, mert a próba-lövésnél háromszázhetvenhárom embert törült le a föld szinéről - mert hát szétrepedt.

Kell-e ezekhez az ékesen szóló számokhoz bővebb magyarázat?

Valószinüleg a következő számadatokat is szó nélkül elfogadják, melyeket Pitcairn, a statisztika embere, jegyzett fel:

Ha a Gun-club tagjainak számával elosztjuk az ágyúgolyók áldozatainak számát, az eredmény az lesz, hogy minden egyes golyóra átlag véve kétezerháromszázhetvenöt és egy harmad ember jut.

Ha ezeket a számokat tekintetbe vesszük, napnál világosabbá lesz, hogy e tudós társulatnak a tulajdonképpen való célja emberbaráti szeretet sugalmazta ember-irtás és a lőfegyvereknek, mint a művelődés eszközének tökéletesítése volt. A halál angyalainak volt egyesülete, egyébként pedig a világ legjobb emberei voltak.

Ezek a jenkik, hogy igazat adjak nekik, mint próbált vitézségű férfiak, nem csak a szónál maradtak, hanem tényleg be is léptek a clubba. Voltak közöttük tisztek, hadnagytól fölfelé tábornokig, mindenféle korú hadviselő és hadviselt férfiak; olyanok, akik csak belekóstoltak a katonaéletbe és olyanok, kik az ágyú csöve mellett őszültek meg. Sokan estek el a csatában, neveiket beírták a Gun-club aranykönyvébe; azok, akik élve kerültek haza, azok rettenhetetlen bátorságuknak nyilvánvaló emlékeit hordták magukon. Mankók, falábak, fakarok, kéz-pótló kampók, kaucsuk-állak, ezüst-koponyák, platina-orrok fölös számmal akadtak; s éppen a föntebb említett Pitcairn kiszámította, hogy a Gun-clubban négy tagra nem jut egy egész kar és csak két láb hat emberre.

Ámde ezek a derék tüzérek éppen nem törődtek evvel, sőt joggal büszkék voltak arra, hogy ha a hadi tudósítás tízszerannyi áldozatról számolt be, mint a hány ágyúlövés dördült el.

Hanem aztán felvirradt az a nap, - hej, siralmas, szánalmas egy nap volt az, - mikor az életben maradottak megkötötték a békét; az ágyúdörgések lassankint elhallgattak, a mozsarak elnémultak, s a tarackokat hosszú időre ártalmatlanokká tették.

Az ágyúk lehorgasztott fejjel kullogtak vissza a fegyvertárakba, a golyókat a raktárakba összehordták, a véres emlékek elmosódtak és a dúsan megtrágyázott földeken virágzottak a gyapot-ültetvények, a gyászruhával együtt félre dobták a fájdalmat is: és a Gun-club működésének kereke megakadt.

A ballisztikának lázas tevékenységű mesterei abbahagyták tervelgetéseiket, álmodtak óriási bombákról - páratlan hatású lövegekről... Az ám, csak álmodtak, mert mit ér a merő teória, ha hiányzik a gyakorlati alkalmazás?...

A club termei konganak az ürességtől, az előszobákban szunyókáltak a szolgák, az újságok ott hevertek az asztalokon s a clubnak hajdan erős szavú, sokbeszédű tagjai bevonultak egy-egy szögletbe és a rettenetes béke nyomasztó hatása alatt elaltatta őket is a plátói tüzérség szomorú tudata.

- Ez kétségbeejtő állapot, - mondta a derék Hunter Tamás egy este, falábát a kandalló rácsozatára rakva, - tétlenségre vagyunk kárhoztatva, nem biztat semmi remény! Merő unalom az élet! Hol vagytok arany napok, mikor hajnali álmunkból ágyúdörgés riasztott fel?...

- Annak már vége, - felelte a vidám Bilsby. - Más világ volt az! Az ember feltalált egy mozsarat, valaki megcsinálta, az ellenségen kipróbálták, hogy mit ér, aztán visszament az ember a táborba, Sherman megdicsérte, vagy Mac-Clellan kezet szorított vele... Hanem most!... a tábornokok visszatértek irodáikba, s küldözgetik az ártatlan gyapotkötegeket... Bizony, nincs már a tüzérségnek Amerikában jövője.

- Igazad van Bilsby, - dörgött reá Blombsberry ezredes, - szörnyű csalódások martaléka az ember. Az ember ma szakít csendes polgári foglalkozásával, elmegy Baltimore-ból a táborba, feltűnik, mint hős - aztán két-három év múlva minden fáradozásának gyümölcse oda... az embert a tétlenség csak arra kárhoztatja, hogy zsebre dugja a kezét és aludjék...

Ámbátor a derék ezredes nem egy könnyen adhatta volna ilyenforma jelét unatkozásának, mert erre nézvést nagyon érezhette volna hiányát valaminek - még pedig nem a zsebnek.

- És csakugyan nincs semmi háborúra reményünk! - szólalt meg a híres Maston J. T., megvakarván vas-kampó kezével gutta-percha fejét. - Egy árva felhőcskét sem látok mely hirdetné, holott mennyit kellene még tennünk a tüzérség tökéletesítésére! A mi engem illet, én ma reggel készítettem egy hatalmas tarack-tervet, mely hivatva lenne arra, hogy a harc törvényeit megváltoztassa.

- Valóban? - kérdezte Hunter Tamás, s önkénytelenül eszébe jutott a tiszteletre méltó Maston J. T.-nek legutóbbi kísérlete.

- Úgy van, - felelte ez, - de hát mire is való ez a sok tanulmány, annyi akadálynak a legyőzése? Nem hiába való fáradozás? Az újvilág emberei, úgy látszik, megfogadták, hogy ezentúl békességben élnek és a mi harcias irányú újságunk, a Tribune, előre megjósolta, hogy a lakosság szaporodása miatt nagy katasztrófára számíthatunk.

- Pedig, lám, Európában mindennap folyik a harc a nemzetiségi eszmék érdekében, - felelte Blombsberry ezredes.

- És aztán?

- Nos, talán megpróbálhatnánk, hátha igénybe vennék szolgálatainkat...

- Mi jut eszedbe? - kiáltotta Bilsby, - a ballisztikát idegenek javára fejlesszük?

- Csak okosabb dolog, mint hogy pangjon, - válaszolta az ezredes.

- Mindenesetre, - felelte Maston J. T., - okosabb volna, de erre a módra gondolnunk sem szabad.

- Ugyan miért nem? - kérdezte az ezredes.

- Azért, mert az ó-világban az előhaladásra nézve homlokegyenest ellenkező vélemények uralkodnak, mint Amerikában. Azok az emberek el sem tudják képzelni, hogy valaki tábornok lehessen, ha előbb nem volt hadnagy; éppen olyan forma ez, mintha valaki azt mondaná, hogy nem tud valaki egy ágyút elsütni, hacsak nem öntött ágyút. Pedig egészen természetes, hogy...

- Kacagni való! - felelte Hunter Tamás, mi alatt Bowie késével faricskálta a szék karját - és mivelhogy a dolgok ilyeténképpen állanak, egyebet sem tehetünk, mint ültessünk dohányt és olvasszunk cethalzsirt.

- Micsoda? - kiált fel Maston J. T., harsány hangon, - hát ne szenteljük életünk hátra levő néhány évét a tüzérség fejlesztésére? Hát ne adódnék alkalom arra, hogy golyóinkat kipróbáljuk? Hát ágyúink tüze ne világítsa meg az eget? Hát nem emelné fejét fel holmi nemzetközi véleménykülönbség, a mi alkalmat adna arra, hogy valamelyik tengeren túl levő hatalomnak háborút izenjünk? Hát a franciák sem fúrják át valamelyik gőzhajónkat, avagy az angolok sem akasztják fel nemzetközi jog ellenére egy néhány hazánkfiát?

- Nem, Maston, - válaszolta Blombsberry ezredes, - ez a szerencse sohasem mosolyog reánk! Nem. Hiába várunk ezekre a szerencsés esetekre, s ha be is következnének, nem vennék hasznát. Az amerikai önérzet napról-napra fogy, anyámasszony katonái leszünk.

- Hanyatlunk... dörmögte Bilsby.

- És megaláznak minket, - szólt közbe Hunter Tamás.

- Ez bizony mind nagyon igaz, - felelte Maston J. T. megújuló hevességgel. - Ezer ok volna a háborúra, és mégsem harcolunk. Kímélik az emberek a karjukat és a lábukat és mindezt azoknak a javára, akik azt sem tudják, hogy mit csináljanak vele... Hát ugyan olyan messzire kell kalandozni, ha okot keresünk a háborúra?... Észak-Amerika nem tartozott hajdanában Angolországhoz?

- Minden bizonnyal - mondta Hunter Tamás, falábával megkotorva a parazsat.

- Nos hát, - folytatta Maston J. T., - ugyan, miért ne tartozhatnék most Angolország Észak-Amerikához.

- Az volna még csak jogos és méltányos, - kiáltja Blombsberry ezredes.

- Eredj, mondd meg ezt az Egyesült-Államok elnökének, - riad fel Maston J. T., - majd meglátod, hogyan fogadja.

- Bizonyára elképed, - mormogta Bilsby, azon a négy ép fogon szürve át a szót, amit nem hagyott a csatatéren.

- Istenemre, - kiáltja Maston J. T., - a legközelebbi választásnál ne is számítson a szavazatomra.

- A miénkre se, - harsogták egy szívvel, egy lélekkel a harcias lelkű rokkantak.

- Végre is, - mondta befejezésül Maston J. T., - ha nekem nem adnak alkalmat, hogy új mozsaramat a csatatéren próbáljam ki, lemondok a Gun-clubban elfoglalt állásomról, kilépek az egyesületből s az arkansasi savannák közé temetkezem.

- Veled tartunk, - kiáltották a vakmerő Maston J. T. pajtásai.

Ilyeténképpen állottak a dolgok, a kedélyek felizgatódtak, s az egyesületet már ma-holnap a feloszlás veszélye fenyegette, midőn egy váratlan esemény új fordulatot adott mindennek, s a végpusztulást elhárította.

E beszélgetés után következő napon a Gun-club minden tagja a következő körlevelet kapta:

Baltimore, október 3.

A Gun-club elnöke tisztelettel tudatja kollegáit, hogy a f. hó 5-dikén tartandó gyűlésen olyan előterjesztéssel áll elő, amely őket nagyon fogja érdekelni. Ezért kéri, hogy jelen meghivóra mulhatatlanul jelenjenek meg.

Szives üdvözlettel

Impey Barbicane, a G. C. elnöke.

Második fejezet
Barbicane elnök közleménye

Október 5-dikén este nyolc órakor sűrű tömeg tolongott a Gun-club (Union-square 21.) termeiben. A clubnak baltimore-i tagjai az elnök meghivására mind megjelentek. A levelező tagok expressz-vonatokon százával érkeztek a városba, s habár a club gyűlésterme óriási nagy volt, a sok tudós nem fért el benne. Beleszorultak a melléktermekbe, megtöltötték a folyosókat, a külső udvart, hol a köznép lökdösődött, nyüzsgött. Mindenki a legjobb helyre akart jutni, mert égtek a kíváncsiságtól, hogy Barbicane elnök közleményét hallják. Ide-oda hullámzott az emberáradat, nyomkodták egymást avval a szabadsággal, amely a self-governement embereit jellemzi.

Azon este Baltimore-ban egyetlen idegen sem juthatott volna semmi áron abba a terembe. Azt kizárólag a baltimore-iaknek és a club levelező tagjainak tartották fenn, senki fia rajtok kívül be nem juthatott. Maguk, a város korifeusai, a tanácsurak künn szorultak, s a csőcselék közé keveredtek, hogy fülhegygyel felfogják: mi történik odabenn.

A rengeteg gyűlésterem csodálatos látványt nyújthatott. Bámulatosan illett rendeltetéséhez. Egymásra halmozott ágyúk képezték az oszlopokat, az oszlopok alját mozsarak tették, ezek voltak a tetőzet cifrázatai olyan formán öntve, mintha függönyök lettek volna. Kurta csövű, hosszú csövű puskák, karabélyok, a régibb és újabb idők minden rendű és rangú fegyverei festői csoportozatban ékítették a falakat körös-körül. Ezer forgó-pisztoly csövéből áradt ki a gáz, melyek úgy voltak összeállítva, mint egy óriási csillár, pisztolyok füzére és puska-csövek kandeláber alakjában összerakva: világították meg az óriási termet. - Ágyú-modellek, bronz-minták, átlyuggatott céltáblák; a Gun-club ágyúi által összelőtt lapok, az ágyú-töltők és törlők nagy választéka, olvasószemekként összerakott bombák, nyakláncok ágyúgolyókból, gránát-füzérek, szóval minden együtt volt ott, a mi a tüzérségre vonatkozik. A szemet gyönyörködtették, és bámulatot keltettek ügyes elrendezésükkel s azt a gondolatot keltették a szemlélőben, hogy mindezek valósággal inkább ékességül szolgáltak, mint gyilkoló szerszámokul.

A díszhelyen éppen a ragyogó üveg-harang alatt állott a Maston J. T. által feltalált ágyúnak egy összelapult és lőpor által alakjából kiforgatott töredéke.

A terem végén, elkülönített helyen ült az elnök és a négy titkár széke egy faragványokkal ékesített lafettán állott s valójában egy harminckét hüvelyes mozsárhoz volt egészen hasonló, melyet 90° szög alatt állítottak fel s a két fülénél fogva megerősítettek, úgyhogy az elnök azon igen kényelmesen hintázhatott, mint holmi hintaszéken. Az íróasztalon, mely széles vaslemez volt és hat lábon állott, láthatták a különös izléssel formált tintatartót, amely tulajdonképpen biskayoi puskacső volt, továbbá a hatalmas elnöki csengetőt, mely beillett volna harangnak is, mert ha megszólalt, akkorát szólt, mint egy revolver. Hevesebb viták alkalmával alig tudta néha a tűzbe jött légió tüzérnek a hangját túlropogni.

Az íróasztal előtt cikk-cakkos alakban padok voltak felállítva, hasonlatosak a vár-falakhoz és lőréses bástyákhoz. Ezeken ültek a Gun-club tagjai - és ezen az estén elmondhatták, hogy a bástyák telve voltak őrséggel. Eléggé ismerték az elnököt, jól tudták, hogy fontos ok híján nem mozgósította a kollegákat.

Impey Barbicane negyven éves volt, nyugodt, hideg természetű, szigorú, rendkívül komoly és átható elméjű; olyan pontos, mint egy kronométer, edzett, rettenhetetlen jellem, kevésbé lovagias, mint inkább kalandos természetű, tele volt a feje gyakorlati eszmével, még a legvakmerőbb vállalatokban is. Új-Angliának igazi fia volt ő, az északi ültetvényes, azoknak a kerek-fejűeknek sarjadéka, akik hajdanában a Stuartoknak oly veszedelmes ellenségei voltak, a délieknek, az anyaország hajdani junkereinak engesztelhetetlen ellensége. Egy szóval: tetőtől-talpig jenki volt Barbicane.

Fával kereskedett és nagy vagyont szerzett; a háború alatt tüzérségi főfelügyelővé nevezték ki, félelmes feltalálónak bizonyult be, merész eszméi nagyban elősegítői voltak a tüzérség fejlődésének és roppant lendületet adtak a kísérletező kutatásnak.

Középtermetű és egészen ép testű volt - a mi nagy ritkaság a Gun-club tagjai között. Arcának vonásai kiélezettek voltak, mintha vonalzóval és szögmérővel lettek volna kivésve. És ha áll az, hogy valakinek arcéle csalhatatlanul kifejezi annak jellemét, úgy az ő arcából a tetterőt, bátorságot és hideg nyugalmat, a legvilágosabban ki lehetett olvasni.

Ebben a pillanatban mozdulatlanul, némán, gondolataiba mélyedve ült, mintha tekintetét befelé fordította volna, fejében magas tetejű kalap ült - fekete selyem cilinder, a mely, úgy látszik, az amerikai fejhez hozzá van nőve.

Kollégáinak lármás beszéde nem zavarta őt; azok puhatolóztak, találgattak, elnökük vonásait kémlelték és hasztalanul igyekeztek, hogy áthatolhatatlan arcvonásainak ismeretlen x-jét kikeressék.

Mihelyt a terem órája mennydörgésszerűen nyolcat ütött, Barbicane hirtelen fölkelt, mintha egy rugót nyomtak volna meg alatta. Mindenki hallgatott és a szónok kissé áradozva a következőképpen kezdte:

- Vitéz társak! már igen hosszú idő óta kárhoztatja ez a meddő béke a Gun-club tagjait sajnálatos tétlenségre. Négy eredménnyel teljes év után be kellett szüntetnünk működésünket s a haladás útján meg kell állnunk. Bátran kimondom, hogy minden háborút, amely kezünkbe visszaadná a fegyvert, örömmel üdvözölnénk...

- A háború! - kiáltott fel viharos lelkesedéssel Maston J. T.

- Halljuk!... halljuk! - hangzott mindenfelé a teremben.

- Ámde a háború, - folytatta Barbicane, - a mostani körülmények között lehetetlenség; és bárminő reményeket táplálnak is tiszteletre méltó társaim, kik engemet az imént félbe szakítottak, sok esztendő el fog még telni, míg ágyúink a csatamezőn mennydörögni fognak. Ebbe bele kell törődnünk és más eszmekörben kell tettre való buzgóságunkat latba vetnünk.

A hallgatók észrevéve, hogy az elnök a legfontosabb kérdéshez ért, kettős figyelemmel hallgattak.

- néhány hónapja már, derék társaim, - folytatta Barbicane, - azon töröm fejemet, hogy nem tudnánk-e mi - a magunk eszmekörén belül - valami tudományos kutatásba fogni, olyan kutatásba, mely a XIX. századhoz méltó s vajon nem segíthetne-e minket ebben a ballisztikának előrehaladottsága. E végett kutattam, dolgoztam, számítgattam és tanulmányaim eredménye íme az a meggyőződésem, hogy mi olyan vállalatnál, mely más országban lehetetlenek látszik, szerencsésen célhoz juthatunk. Íme, ezt az én jól meghányt-vetett tervemet akarom önöknek részletesebben elmondani. Méltó lesz ez önökhöz, méltó a Gun-club múltjához és minden bizonnyal nagy zajt fog ütni az egész világon.

- Nagy zajt?... kiáltott egy szenvedélyes tüzér.

- Igen, nagy zajt, - ismételte Barbicane, - még pedig a szónak valódi értelmében.

- Nem kell félbeszakítani az előadót! - kiáltozták más oldalról.

- Kérem tehát önöket, derék tagtársaim, - folytatta az elnök, - hallgassák szavaimat nagy figyelemmel.

A gyülekezet önkénytelenül mozogni kezdett. Barbicane hirtelen a kalapjához nyúlt, beljebb nyomta, aztán nyugodtan folytatta:

- Egy sincs önök között, derék társaim, aki a holdat nem látta volna, avagy legalább ne hallott volna róla valamit. Ne csodálkozzanak, hogy én most az éj eme csillagzatáról beszélek. Talán nekünk jutott osztályrészül, hogy ez ismeretlen világrésznek Kolumbusai legyünk. Ha önök megértenek engem és teljes erejükből támogatnak, úgy én lehetővé teszem, hogy az új világrészt hatalmunkba kerítsük s a meglevő harminchat állam közé sorozzuk, a melyek e földnek nagy szövetségét alkotják.

- Éljen a hold! - kiáltotta a Gun-club egy szájjal, egy szívvel.

- Már sokan tanulmányozták a holdat, - vette fel újra a beszéd fonalát Barbicane, - pontosan ismerjük tömegét, sűrűségét, súlyát, kerületét, alkatát, mozgását, távolságát, a naprendszerben való szerepét; csináltak térképeket róla, a melyek a földről készített térképekkel pontosság tekintetében fölveszik a versenyt; a fényképészet csodaszép képét nyújtotta a holdnak. Egy szóval, mindent tudunk a holdból, a mire a matematikai tudományok, a csillagászat, a geológia, optika számíthat, de mindez ideig senkinek sem sikerült, hogy a föld és hold között egyenes összeköttetést teremtsen.

E szavakra az érdeklődés tetőpontra hágott.

- Engedjék meg önök, hogy néhány szóval elmondjam, hogy egy némely tüzes elme minő gazdag képzelő tehetségre valló útirajzban igyekezett a hold titkait földeríteni. A XVII. században avval dicsekedett valami Fabricius Dávid nevű ember, hogy saját szemeivel látta a hold lakóit. 1649-ben közzé tette egy Beaudoin I. nevű francia «Dominico Gonzalez spanyol kalandornak: Utazását a holdba». Ugyanekkor jelent meg Cyrano de Bergeracnak híres Expedíció-ja, melynek Franciaországban olyan nagy eredménye volt. Később egy Fontenelle nevű francia kiadott egy nagy munkát e címen: «A világok sokasága» - mert hát azok a franciák sokat bajlódtak a holddal; - ámde a tudomány előhaladása túlszárnyalja a korszakalkotó munkákat is. 1835 körül megjelent a New-York American-ben Herschel J.-nek egy művecskéje fordításban; a tudós szerző elbeszéli ebben, hogy ő csillagászati tanulmányok céljából a Jóreménység fokára küldetvén, egy javított teleszkóp segélyével 80 yard közelben látta a holdat. Egész világosan látott barlangokat a holdban, melyekben vízilovak tanyáztak, zöld hegyeket aranyos keretben, elefántcsont szarvú kosokat, fehér őzeket, pergament szárnyú lakosokat, akik hasonlók voltak a denevérekhez. Ez a Locke által - aki amerikai volt - írt művecske nagy hatással volt az olvasókra. Ámde nemsokára fölismerték benne a tudományos misztifikációt és a franciák voltak, akik először kacagtak rajta.

- Micsoda, egy amerikait nevettek ki? - kiáltott fel Marton J. T. - íme, itt az ok háborúra.

- Legyen nyugodt, érdemes barátom, a míg kacagtak, addig alaposan felültette őket a mi földink. Még azt is megemlítem, hogy egy Pfast János nevű rotterdami ember, 19 nap alatt a holdig felszállott léghajóján, mely oxigénnel volt telítve, amely tudvalevőleg harmincötször könnyebb, mint a hidrogén. Ez az utazás is - mint az előbbiek - természetesen a fantázia szülöttei voltak, ámde szerzője a népszerű Poë volt, az éles elméjű amerikai író.

- Éljen Poë Edgar! - kiáltotta lelkesedve a gyülekezet.

- Íme, ezek voltak a kísérletek, a melyek még elég tűrhető tudományos alapon nyugodtak, de egyáltalában nem tudták a holddal való érintkezést megteremteni. Mindazonáltal meg kell jegyeznem, hogy néhány gyakorlati elméjű ember megkísérelte, hogy az összeköttetést létesítse. néhány évvel ezelőtt indítványozta egy német gazométer, hogy Szibéria vadonjaiba küldjenek ki egy tudósokból álló bizottságot. A bizottság a beláthatatlan síkságon megvilágított fém-tükrök segélyével csináljon mérhetetlen nagyságú geometriai figurákat, így többek közt annak a bizonyos átlónak a négyzetét, melyet a franciák a «szamarak hidjának» neveznek. «Minden művelt embernek - mondta a német geométer - fel kell fognia ésszel ez alaknak tudományos jelentőségét; már most, ha a holdban emberek laknak, ezek meglátják, s okvetetlenül felelni fognak reá. Igy készen van a közlekedés föld és hold között, ha pedig ezt elértük, úgy nagyon könnyű dolog lesz egy abc összeállítása, melynek segélyével a hold és föld lakói értekezhetnek egymással.»

Ez volt a német földmérő indítványa, ámde mind a mai napig nem valósíthatták meg s így a föld és hold között egyenes összeköttetés nincsen. Azért hát az amerikaiak gyakorlati elméjére vár a feladat, hogy a föld és csillagok között az összeköttetést létesítse. Igen egyszerű ennek a módja, egyszerű az eszköze, könnyű, biztos és csalhatatlan; az én indítványom megvilágosítja önök előtt.

Hangos tetszés-nyilatkozatok, viharos kiáltások követték e szavakat. Egyetlen egy hallgató sem akadt, a kit a szónok meg nem győzött, el nem ragadt volna.

- Halljuk!... halljuk!... Csend legyen! - kiáltozták mindenfelől.

Midőn újra beállott a csend, Barbicane még komolyabb hangon folytatta:

- Önök jól tudják, hogy az ágyúöntés művészete néhány év alatt a haladásnak mily nagy fokára jutott, s még mennyire tökéletesedett volna e fegyvernem, ha a háború tovább folyik. Azt is mindnyájan jól tudják, hogy az ágyúk ellenálló ereje és a lőpor hajtóképessége nem ismernek határt. Nos, ezeket alapul véve, felállítottam e kérdést: vajon elegendő előkészülettel bizonyos ellenállási föltételek tekintetbe vételével nem volna-e lehetséges egy lövedéket a holdba röpíteni?...

E szavakra az elfogult keblekből feltört a bámulat kiáltása; aztán kevés ideig, mint egy a mennydörgést megelőző csend állott be - aztán kitört a vihar, a helyeslésnek kiabálása, ordítása, reszketett belé az óriási ülésterem. Hasztalanul próbálta meg az elnök, hogy szóljon, csak tíz perc múlva juthatott szóhoz.

- Engedjék, hadd fejezzem be mondani valómat - folytatta nyugodtan. Minden szempontból megvitattam a kérdést, eltökélten fogtam fel és csalhatatlan számításaimból kiviláglik, hogy minden golyónak, mely másodpercenként 12,000 yard (körülbelül 11,000 méter) kezdő-sebességgel röpíttetik a hold felé, okvetetlenül el kell oda jutnia. Azért, derék társaim, van szerencsém ezt a csekély kísérletet önöknek figyelmébe ajánlani.