TANARIVE DUE

„A próza mesteri; a történetvezetés lebilincselő; a helyszín szívszorító, mégis őszinte; a szereplők pedig ritkán tapasztalt mélységgel és árnyaltsággal elevenednek meg. Ez egy valódi irodalmi mestermű.”

Library Journal

„Igazi erődemonstráció ez a regény. Hallucinatív, kísérteties, félelmetes és mélyen megindító.”

S. A. Cosby, a Bűnösök vére folyjon szerzője

„Történelem és horror nagy ívű találkozása. Tananarive Due minden mesterségbeli tudását megcsillogtatja: A javítóintézet ijesztő, hátborzongató, de közben tele van szeretettel is. Olyan regény, amit nemcsak elolvasni kell, hanem emlékezni is rá.”

Victor LaValle, a Bölcsőrablók szerzője

„A Moby Dick talán felforgatta Amerikát, hogy megmutassa a rothadó mélyét, A javítóintézet pedig ugyanígy néz szembe múltunk legsötétebb fejezeteivel, de közben mégis képes megérezni a szívverést a romok alatt. Ez az a regény, amire vártam. Miközben darabokra szed, valahogy mégis egyben tart.”

Stephen Graham Jones

„Tananarive Due könyvei mindig elemi erejűek, de A javítóintézet a legmegrázóbb és egyben legrémisztőbb műve mind közül.”

Vulture

„Az egyik legnagyobb élő horroríró… A javítóintézet éppolyan megrázó, mint amennyire kísérteties.”

CrimeReads

„Due minden egyes alkalommal telibe talál – és ez most sincs másként.”

Book Riot

Tananarive Due: The Reformatory

Copyright © 2023 by Tananarive Due

Hungarian translation © Neset Adrienn

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tananarive Due: The Reformatory

Simon & Schuster, Inc., SAGA PRESS, New York, 2023

Fordította: Neset Adrienn

ISBN: 978 963 598 434 3 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faceout Studio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kele Fodor Ákos

Korrektor: Kalocsai Judit, Kővári Bettina

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: történelmi, horror, szépirodalom

Nagyapám testvérének, Robert Stephensnek,

aki 1937-ben halt meg

a Dozier School for Boys javítóintézetben,

Florida állam Marianna városában.

Tizenöt éves volt.

Patricia Gloria Stephens Due

1939–2012

Hiányzol, anya.

John Dorsey Due, Jr.

A szabadság ügyvédje

Köszönöm a közös munkát, apa.

I
A McCORMACK ÚT

1

1950. június

Gracetown, Florida

Robert Stephens visszatartotta lélegzetét, és elszámolt háromig. Azt remélte, végre megpillanthatja a mamát.

Reggelente néha megcsiklandozta az orrát egy kis hintőpormaradvány, vagy Madame C. J. Walker Glossine hajolajának illata, és úgy érezte… valami lebeg felette, álmában lesi. Kába agya azt súgta, hogy… mama? Ha felkiáltott, vagy túl gyorsan ült fel, vagy éppen csak kitörölte a szeméből az álmot, a látomás eltűnt, akár egy délibáb. Ám időnként, amikor a júniusi napsugarak túl korán vetették rá magukat a vékony függönyökre, és eloszlatták a sötétséget, lehunyt szemhéja mögött a vörös ragyogásban megjelent egy árny, mintha valaki elhaladt volna az ágya mellett. Nem kapott gyengéd csókot a homlokára, sem simogatást. Nem hallott suttogva elmondott, bátorító, anyai szeretetről biztosító szavakat. Semmi olyasmiben nem volt része, amit az ember elvárhat egy kísértettől, főleg egy halott anyától. Aznap reggel türelmesen várakozott, és számolt, ahogy korábban gyakorolta – egyezeregy, egyezerkettő, egyezerhárom –, majd résnyire nyitotta a szemét.

Egy nő árnyéka lebegett el az ablak mögött; az üvegre ragasztott alufólialapok közötti résekben majdnem ki tudta venni az alakját. Fehér ruhát viselt. Talán. Gyorsan mozgott, sietett.

– Mama?

Az árnyék hátra sem pillantva tovasuhant, nem lépett be a szobába a falon át, hogy felfedje az arcát. Meghalt a remény, hogy talán mégis mond valamit a fiúnak, mielőtt az teljesen magához tér. Gyorsan eltűnt. Mint mindig.

Robert felpattant a matracról, és sietett kikukucskálni a résen, de a nőnek már nyomát sem látta. Csak a régóta üresen álló, korhadt tyúkketrecet. Az élet a megszokott mederben folyhatott tovább: a mama a mennyországban, a papa Chicagóban… bár a nap máris rosszul indult. Már győzködni sem akarta a nővérét, Gloriát, hogy a mama néha meglátogatja, bár lehet, hogy a lány csak féltékenységből kételkedett benne, mert a fiú megőrzött egy darabot az asszonyból, ő pedig nem. Egy megérinthetetlen, kézbe nem fogható, aprócska darabot.

Mivel Robert és Gloria szélirányban laktak McCormackék terpentingyűjtő munkatáborától, a reggelire sütött sonka édes illata diadalmasan járta be a kunyhó minden szegletét. A Robert gyomrát mardosó éhség elnyomta a boldogságot, amelyet a sebesen mozgó alak miatt érzett, aki a mama kísértete lehetett, bár talán mégsem az volt. Tulajdonképpen ez a nap is pont úgy kezdődött, mint a többi: egy halovány árnyékkal és a sülő hús illatával. Robert üres szíve nyűgösködött, üres gyomra háborgott.

Később, miután az a rossz dolog megtörtént, és a bíró megkérdezte tőle: „Ugyan miért követted el azt az ostobaságot?” – valamint az azt követő napokban, amikor ugyanezzel a kérdéssel sírta titokban álomba magát –, a választ a terpentingyűjtő tábor serpenyőjében kellett volna keresni. A tábor valamivel lejjebb feküdt a kétszobás, kilencvenéves, tölgyfából és téglából emelt kunyhótól, amelyet a nagyapjuk épített azon a földdarabon, amit a gazdájától, Powelltől kapott, hogy ott haljon meg, amikor már nem veszik hasznát. Szerencsére a papa még meg tudta javítani a lyukas tetőt, mielőtt elüldözték Chicagóba. A pénz, amit minden hónap első hetében küldött, sohasem tartott ki elég ideig ahhoz, hogy a kamrát feltöltsék, így Gloria és ő csak vasárnaponként jutottak húshoz. Mise után Gloria néha meglepte egy csapdával fogott mókussal vagy nyúllal, vagy a zöldségek közé beledarabolt egy maréknyi füstölt disznóhúst, amelyet Miss Anne-től kapott, hogy a fiú a kukoricakásán és a levesen kívül más ízekre is emlékezzen. A tábor gyalogtávolságra volt a háztól, elég közel feküdt ahhoz, hogy az ételek illatát érezze, különben meg olyan messzinek tűnt, mint a hold.

Amikor ő és Gloria aznap reggel kinyitották az ajtót, már várta őket egy doboz Chicagóból, June bácsi, Miz Lottie unokahúgának a fia hagyta ott nekik, mindig ő hozta el a papa csomagjait a postáról. Az apjuk nem merte a gyerekeknek címezni a küldeményeket, félt, hogy a bosszúálló postai dolgozók megtorolják rajta a sérelmeiket, vagy éppen belenyúlnak. Ez a doboz nagyobb volt a szokásosnál, barna papírba csomagolták, zsinórral és ragasztószalaggal zárták le, és az egyik sarka megnyomódott az úton vagy Miz Lottie ócska teherautójában.

– Mondtam én, hogy megjön! – kiáltotta Gloria.

A bakancs! Robert május óta várt új cipőre, mióta a réginek levált a sarka. Amikor meglátta a dobozt, majdnem elalélt izgalmában, az éhségről meg is feledkezett.

Letépte a zsinórt, a barna csomagolópapírt és a ragasztószalagot. Aztán nagyot nézett.

A hófehér fűzős barna bakancs hatalmasnak tűnt, teljesen megtöltötte a dobozt.

Nem gyereknek való méret. A csalódástól görcsbe rándult a gyomra.

– Ez akkora, mint a papa bakancsa, nem fogja megtartani a lábamat, Gloria!

– Persze hogy nem. Azt hiszed, a papának van elég pénze, hogy egy katalógusból kéthetente, külön neked bakancsokat küldözgessen – ráadásul Illinois-ból –, lépést tartva a lábad növekedésével?

Gloria hosszú mondataiba beleszédült. Az iskolatársai szerint a lány fehérebben beszélt a rádióműsorokban megszólaló fehéreknél. Robert kedvenc műsorai a Dragnet, a Dimension X és a Suspense voltak, és Gloria tényleg úgy hadart, mint a hisztérikus dámák, amikor ufót látnak, vagy a fegyvercsőbe bámulnak.

Robert belebújtatta meztelen lábát a bakancsba. Lötyögött a lábujjainál. Körbetotyogott a verandán a hatalmas lábbeliben.

– Fel sem tudom venni rendesen!

– Majd bebugyoláljuk a lábadat – felelte Gloria.

– Úgy nem tudok futni!

– Minek akarsz te bakancsban futni?

– Mert a papa azt mondta, ne fussak mezítláb.

– Akkor egyáltalán ne fuss! – tanácsolta Gloria.

Mondhatta volna azt is: Ne lélegezz! Állítsd meg a szívverésed! Mostanában minden öröm eltűnt. Nincs a mama. Nincs a papa. Nincs édesség. Legtöbbször hús sincs. Most akkor ne is fusson?

Kibuggyantak szeméből a sós könnyek. Gloria mindig azt mondta neki, hogy ne rohanjon – A mama is mindig erre figyelmeztetett! –, de annak a mamának, aki az emlékeiben élt, mosolygós arca, madárcsicsergésre emlékeztető hangja és szelíd érintése volt. Arra a mamára, akit Gloria folyton emlegetett – aki korholta és szigorú szabályokat hozott –, ő egyáltalán nem emlékezett.

Gloria megdörgölte a kisfiú állát.

– Majd télre belenősz – mondta.

Később, amikor az átélt borzalmak miatt Gloria különös érzékenységgel fordult a fiú felé, bevallotta, hogy ő kérte a papától a két számmal nagyobb cipőt. De azon a napon megszidta Robertet az önzőségéért, hiszen sok gyerek egyáltalán nem kap cipőt. Megígértette vele, hogy köszönőlevelet ír a papának.

Robert két pár gyapjúzokniban és a túl nagy bakancsban boldogtalanul követte Gloriát, amikor kiléptek a baromfikerítés kapuján, amelyet most is bezártak, bár csirkét már régen nem tartottak. Korgó gyomra és izzadó lába miatt rosszkedvűen kaptatott fel a dombra az erdőn át, hogy elérjék a kunyhójuktól egy kőhajításra lévő, városba vezető, agyagporos utat. Az ösvény mentén még ott húzódott a régi disznókarám rozsdás szögesdrót kerítése.

– Minek az iskolában cipő? – kérdezte Robert, de az iskolára már nem mert panaszkodni. Egy hét volt hátra a nyári szünetig. A fél osztály máris gyapotot szedett Quincyben, de Gloria megmondta, hogy Robert az éhhalál szélén sem fog egy fehér ember ültetvényén gürcölni. A papa így akarja. Gloria abbahagyta az iskolát, amikor a papa elment, és Robert gyakran azon kapta, hogy elmorzsol egy könnycseppet, mielőtt elindul Miss Anne Powellhez takarítani. Gloria szemében az iskola a templomnál is szentebb. Robert szerette lerúgni magáról a cipőt a pad alatt, de Gloria megmondta Mr. Harrisnek, hogy nyugodtan csapkodja meg a kezét vonalzóval, ha egyszer is mezítláb találja. A papa megírta az egyik levelében, hogy Chicagóban az égvilágon senki sem jár mezítláb, és a lány azt remélte, leszoktathatja Robertet a vidéki szokásokról, mielőtt ők is a városba költöznek.

Mert egy nap igenis csatlakozni fognak a papához Chicagóban. Gloria megígérte neki.

A földút a 166-os útra, vagyis a McCormack útra vezetett, amely átszelte az egész megyét, és többnyire fűrésztelepek között kanyargott. Gloria és ő éppen Gracetown határán kívül éltek, ezért majdnem öt kilométer gyaloglás várt rájuk a színes bőrűek részére fenntartott Frederick Douglas Iskolába Lower Spruce-on. Télen a nap még fel sem kelt, amikor elindultak. Ha Robert elkésik, Mr. Harris elnáspángolja. Eddig csak egyszer késett el, és ez az egy alkalom egy életre elégnek bizonyult. Az éles fájdalommal járó náspángolás nem bántotta annyira, mint az osztálytársak tekintete és a sutyorgás: Robert Stephens fiát elfenekelik! Szinte hallotta, hogyan számolnak majd be róla a szüleiknek. Ahogy a papa megmondta: nem mindig áldás, ha mindenki ismeri a nevedet.

Amikor elmentek McCormackék kerítése mellett, Robert hathetes kismalacok röfögését hallotta az út mellől. Négyen voltak, már vágósúlyban. A kismalacok látványára a fiú hasa megint megkordult. Azt kívánta, bár átnyúlhatna a deszkák közötti résen, és elemelhetne egyet! Még csak nem is lenne lopás, amennyi pénzt McCormackék összeharácsoltak rabszolgatartóként. A kismalacok anyukáján kívül senki sem venné észre. De Robert lépkedett tovább, csak a hasa panaszkodott hangosan, miközben ő a tízparancsolatot motyogta magában: Ne lopj! Ne! Lopj!

Megígérte a mamának, hogy Istennek tetsző életet fog élni. A mama azt állította, hogy Istenen kívül nem tud neki mást adni. Pedig sokkal többet adott Robertnek: egyszer majdnem megszerezte neki Miss Anne régi zongoráját, csak nem talált senkit, aki elcipelte volna az erdőbe hozzájuk, és egyébként sem fért volna be a házba. De amikor a zongoraóráik alatt a mama játszott, Robert hallotta, hogy arról énekelt, mennyire szereti őt, bár zongorát nem tudott szerezni.

Robert emlékezett a mama beesett arcára és tágra nyílt, halott szemére, mielőtt megérkezett Mr. Kendrick, aki a halottaskocsival kivitte a holttestet a színes bőrűek temetőjébe. Akárhányszor Gloria kimondta a mama szót, vagy valaki más emlegette, Robert ezt a halott arcot látta, nem a mosolygósat, amit korábbról ismert. Akkor is erre gondolt, amikor a vékony floridai fenyők közül kiszólt egy hang.

– Hé, Robbie!

Lyle McCormack hangja két év alatt elmélyült, de Robert ismerte annyira, hogy megálljon, és mosolyogva a hang forrása felé lessen. A papa megtanította neki, hogy ha egy McCormack – vagy bárki más fehér, de főleg egy McCormack – megszólít, az ember úgy mosolyog, mintha Normandiában eltűnt családtagját látná viszont. Vagy mintha a karácsony reggel öltött volna emberi alakot a szeme láttára.

– Aztán miért nem jártok már a kis tóra? – kérdezte Lyle.

Lyle McCormack tizennégy évesen még ott pancsolt Roberttel és az unokatestvéreivel a mocsár melletti kis tóban, amely a folyóból öblösödött ki McCormackék kerítése mögött. Két évvel később, tizenhat évesen, már ütötte a száznyolcvan centit, a mellkasa kiszélesedett, és vöröses arcát foltokban szakáll borította. Robert sohasem gondolt rá barátként, és mivel a másik lassan férfivá érett, játszótársak sem lehettek. Akkor meg minek kérdezősködik?

– Nem tudom – felelte. Megvonta a vállát, amit a nővére utált. Kapott is a hátába egy csendes, figyelmeztető bökést.

Nem hozta fel, hogy lefoglalja az iskola. Hat hónappal korábban az olvasókönyvével a hóna alatt sétált, amikor egy ismeretlen fehér férfi kilökte a könyvet a karja alól, és a kocsiútra rúgta. „Egy ilyen erős fiú ne a tanulásra, a dohányra gondoljon!” – mondta. Robert annyira megdöbbent, hogy mosolyogni is elfelejtett. Tátott szájjal állt, miközben az idegen végigmérte. Megkérdezte, mennyi idős. Egészen mérges lett, amikor Robert megmondta, hogy tizenkét éves. Erősködött, hogy a magasságából ítélve tizennégy is lehetne. A kibuggyanó könnyek győzték meg a fiú koráról, tovább is állt, Robertnek meg reszketett a lába.

Gloria később azt magyarázta, hogy biztosan az ültetvényesek egyik ügynöke lehetett, aki gyapotszedőket keresett, és valószínűleg McCormackék bízták meg. Azok a férfiak, akik nem állnak be a szedők közé, börtönbe kerülnek, és a seriff kiküldi őket az erdőbe vagy a földekre. Robert azóta nem mutogatta az olvasókönyvét a városban, eldugta a táskájába. Sőt, be sem ment a városba. Mindenki tudta, hogy jobb, ha a négerek elkerülik a Fő utcát, és nem tévednek az Upper Spruce-t Lower Spruce-tól elválasztó sínek mögé. A McCormack úton még nem érte utol ez a félelem, egészen eddig. Lyle McCormack a kis tó felől érdeklődött, de Robertet emberszámba sem vette, tehát valami mást akart. Kitalálni egy fehér gondolatait veszélyes játszma.

– Nincs időnk pancsolni – bökte ki.

Azt várta, hogy Lyle majd azt mondja: „Őszinte részvétem az édesanyád miatt, és tudom, hogy a papád is hiányzik”, de semmi ilyesmi nem hangzott el. A fiú Gloriát bámulta.

Két évvel ezelőttig, Gloria minden este elvitte Robertet és az unokatestvéreiket a kis tóhoz, ahol vacsora után együtt viháncoltak a Lyle felügyeletére bízott McCormack ikrekkel. Fehérek és négerek közösen versenyeztek a lapos, fényes kövekért, amiket Lyle McCormack hajigált be nekik a vízbe, kihúzogatták egymás hajából a hínárt, ami úgy lebegett a vízen, mint a siklók. A ruháikat a folyó partján hagyták, később panaszkodtak is a sárfoltok miatt. Fehérek és négerek együtt feküdtek a puha földön, ujjaikat párnaként kulcsolták össze a fejük alatt, és az öreg tölgyfa ágairól lógó hínárfüzérekben gyönyörködve azt találgatták, vajon laknak-e kísértetek a korhadó fa törzsében, és a biztonság kedvéért hínárt hajigáltak a vízbe, hátha akkor a kísértetek beleakadnak és megfulladnak. Azok a pancsolós esték voltak az utolsó jó idők: a nap későn ment le, a mama élt, lélegzett, és a papa minden este hazajött.

– Pedig jöhetnétek, mint régen. – Lyle McCormack közelebb lépett hozzájuk, és az erdővel határos kerítésre könyökölt. Gloria közelébe. – Te is, Glo. Úszhatnánk egyet, te és én.

Gloria utálta, amikor Glónak szólították, de Robert tudta, hogy nem fog rászólni Lyle-ra. Abban a pillanatban megértette, hogy Lyle Gloria miatt állította meg őket. Izzadt lába miatt topogni kezdett.

– Robbie-nak igaza van – szólalt meg Gloria. – Mostanában nincs idő játékra, Lyle.

Robert ösztönösen hálát adott, hogy a kerítés ott áll közöttük, de Lyle átugrott rajta, hogy a közelükbe férhessen, és úgy lihegett, mintha futva érkezett volna a mezőről.

– Játékra mindenkinek van ideje – közölte. – Vasárnap?

– Megmondta, hogy nem akar – dacoskodott Robert. Megszólalt, mielőtt gondolkodott volna.

Az izmai megfeszültek, és görcsösen remegtek, mint a csörgőkígyó feje. Pont úgy beszélt, ahogy a papa tenné.

Gloria hirtelen odakapta a fejét. Tekintetében egymást váltották az érzelmek: döbbenet. Öröm. Düh.

– A saját nevemben én beszélek, Robbie – jegyezte meg illedelmesen, mint egy tanítónő. A nyomaték kedvéért odacsapott a fiú karjára. – Csitt!

– Pontosan, csitt! – ismételte meg Lyle McCormack. – Hozzád senki sem szólt.

– Te szóltál – morogta Robert. Nem Lyle hívta oda? De úgy döntött, inkább csendben marad, mert Gloria szeme szikrát hányt.

Lyle kihívón hunyorgott Robert felé.

– Mit mondtál?

– Nem mondott semmit, Lyle – szólt közbe Gloria. – Csak egy ostoba kölyök!

Robert gyomrát görcsbe rántotta az éhség, majdnem elhányta magát. Gloria hangjában már nem volt semmi tanítónős, vidéki bájjal csicsergett, édesen, mint a túlcukrozott limonádé. Tétován közelebb lépett Lyle-hoz, hogy a fiú lássa az arcát, és az ajka felhúzódott, mintha őszintén mosolyogna.

Lyle tekintete visszavándorolt a lányra.

– Akkor gyere úszni vasárnap! Templom után. Sötétedéskor. A naplemente szép a víznél.

– Az biztos, hogy szép – felelte Gloria. – De dolgozni megyek. Tudod, hogy Miss Anne-nél most én vagyok. A viszontlátásra, Mr. McCormack!

Elindult az ösvényen, Robert meg ment utána, és örült, hogy távolabb kerülhet a kínos helyzettől, bár azt nem tudta, mitől vált kínossá. Nyilván valami a kis tóval kapcsolatban, meg hogy Lyle úgy hívta Gloriát úszni, mintha udvarolt volna. Viszont egy McCormack sohasem udvarolna néger lánynak – ahogy egyetlen fehér férfi sem –, de akkor miért piszkálja Gloriát?

Lyle McCormack kifésült egy lapos, aranyszőke tincset a homlokából, és elindult Gloria mellett. Elkapta a lány karját, hogy megállítsa, és lehajolt hozzá. Robert egy pillanatra megrökönyödött, azt hitte, meg akarja csókolni Gloriát, de csak annyit suttogott neki, elég hangosan, hogy a fiú is hallja:

– Te szebb vagy, mint azok a lányok a Pixie’snél!

Gloria olyan holdkóros pillantást vetett Lyle-ra, amilyet Robert még sohasem látott: a lány arca hirtelen annyira gyerekes lett, hogy megijedt tőle.

Lyle McCormack elvigyorodott.

– Többet érsz, mint hogy padlót moss, Glo. Tudom, hogy így van.

Aztán a lányra kacsintott. Amikor a szemhéja lecsukódott vigyorgó arcán, és pimasz, kéjes pillantást vetett Gloriára, Robert megértette, amit az apja mondott, mielőtt Chicagóba menekült: soha, de soha nem szabad egy fehér lányra vagy fehér nőre kacsintania. Az ilyen vakmerőség könnyen azzal végződhet, hogy megölik, figyelmeztette a papa.

Lyle McCormack meg itt kacsintgat a nővérére fényes nappal, az út közepén, ahol bárki, bármelyik munkás megláthatja. Mintha száz év telt volna el az alkonyati fürdőzések óta. A ragyogó, kora reggeli napsütés, a gyomrát görcsbe rántó éhség és a mama halott arca feltüzelték Robert haragját. Lyle McCormack egy pillanatra se érintse meg, ne nézze a nővérét! Beszuszakolta magát Lyle és Gloria közé.

– Hagyd békén! – kiáltotta.

Lyle lehajtotta a fejét, és rábámult a fiúra.

– Beléd bújt a kisördög?

Gloria hátrált egy lépést, Robert viszont eltántoríthatatlanul lecövekelt.

– Indíts, Robbie! – morogta Lyle, és félrelökte a fiút, de az otromba mozdulatba annyi erőt fektetett, hogy Robert két lépést bukdácsolt tőle. A felkarja sajgott Lyle tenyerétől.

– Fejezd be! – kiáltotta neki Gloria. – Magaddal foglalkozzál!

De Robert nekifutásból fellendítette a lábát, és belerúgott a nagyobb fiú térdébe; az új bakancs orra oldalról érte Lyle térdkalácsát, belereccsent a csont. Mintha nem is ő csinálta volna: látta maga előtt, hogy csinálja.

Lyle McCormack felkiáltott a fájdalomtól.

– Te kis szarházi! – károgta. Egy lábon ugrándozott.

– Te löktél meg először! – tiltakozott Robert halkan, a szemét lesütve. A rúgás után elillant belőle a harci kedv. Azonnal rádöbbent, mit művelt.

– Nem akarattal csinálta, Lyle – békítgette a nagyobb fiút Gloria. – Buta! A mama halála óta csak én nevelem. Most már az apukája sincs itt – hadarta, mintha Lyle McCormack fegyvert tartott volna a halántékához.

Lyle McCormack arca égett, és úgy tornyosult Robert fölé, hogy kitakarta a napot. Elhúzta a száját, és gyilkos pillantást vetett a fiúra.

– Ki kellene loccsantanom az agyadat, Robbie!

– Hagyd már, Lyle! – próbálkozott Gloria szelíden. – Nincs semmi baj a térdeddel. Nem igaz?

Lyle még egyszer dühösen rámeredt Robertre, és ugrándozni kezdett körbe-körbe, a térdét próbálgatta.

– A rohadt életbe!

– Hiszen jól vagy – erősködött Gloria, szinte mintha könyörögne. – Ugye?

Robertnek nem szabadott volna rátámadnia egy McCormackre. Minden néger tudja, hogy fehér embert nem bántunk, egy McCormacket főleg nem. Robert arra számított, hogy a legjobb esetben istentelenül elverik. A legrosszabb eset a súlyossága miatt képet sem öltött előtte.

– Ha még egyszer megpróbálkozol ilyesmivel, kiverem a fogad! – fenyegetőzött Lyle, és rákoppintott Robert orrára. – Megértetted?

– Igenis, uram. Nagyon sajnálom – felelte Robert inkább hálásan, mint ijedten. Csodálkozott, hogy ennyivel megúszta. Pedig nem.

– L yle! – kiáltotta egy férfi a mező másik végéről, a kerítés mögül.

Úgy fordították arra a fejüket, mint a baglyok. Robert remélte, hogy nem Lyle McCormack apjának a hangját hallotta, akit mindenki Mister Veresnek hívott narancssárga haja miatt, de elhalt a remény, amikor a vörös fej megjelent a fenyőfák között.

Gloria megszorította Robert kezét. A legszívesebben elfutottak volna.

– Megrúgott ez a kis nigger? – kérdezte Veres McCormack. Átbújt a korlát alatt. Minél közelebb ért, annál nagyobbra nyílt a szakadék Robert lába alatt, el is nyelte. Mr. Veres meg fog ölni, gondolta, és ennél biztosabban még nem hitt semmiben.

Lyle bocsánatkérő pillantást vetett Gloriára, amit csakis a lánynak szánt. Aztán a fájdalmat elrejtve az apjához sietett.

– Igen, megrúgott, papa – felelte. – De semmiség az egész…

Veres McCormack keze ökölbe szorult, és akkorát ütött vele Robbie jobb fülére, hogy a fiú és a nővére is felsikoltottak.

2

Robbie belerúgott Lyle McCormackbe. És Veres McCormack látta.

Gloriát a gondolatai nem hagyták aludni. Folyamatosan törtek rá az emlékképek, miközben a szülei ágyában feküdt, amelyet egyébként is nyugtalanító helynek talált. Lyle McCormack savanyú lehelete a nyakán. Robbie belerúgott Lyle térdébe. (A térdébe! A fiú a Floridai Állami Egyetemen akar focizni!) Veres McCormack, aki olyan gyorsan viharzott oda, mintha ki akarta volna törni Robbie nyakát. A kék lángok Veres McCormack szemében, amikor beleöklözött Robbie fülébe, ő pedig se megmozdulni, se megszólalni nem tudott.

Mit tett volna a mama?

A mama a legtöbb gyerekkori történetét a tekintetében rejtegette. Ezeket a következmények nélküli gonoszságról és véget nem érő fájdalomról szóló történeteket nem gyerekek fülének szánták: ilyen gyalázatos dolgok akkor történnek, amikor a Jóisten pislog. Vagy alszik. Biztos, hogy Isten is alszik néha, gondolta Gloria, és szundikálásának bizonyítékai ott vannak körülöttünk. A mama halála óta a lány titokban viaskodott apja megingathatatlan istenhitével, de néha sikerült kibékülnie a gondolattal, hogy a mama akkor lett rákos, amikor Isten éppen lehunyta a szemét. Többnyire nyitott szemmel jár, de ha pislog, hopp, egy hurrikán, vagy hopp, egy árva gyerek. Miles tiszteletes soha nem egyszerűsítette így le a dolgot, de Gloria számára az igazság úgy fénylett, akár a nyári nap.

A mama borzalmas jajongása és a folytonos verejtékezés legalább hamar véget ért. A haldoklásában megvolt a mérték: elkezdődött, izzó fájdalommal fellángolt, véget ért. Akkora üresség támadt, hogy Gloria szinte belevakult. Akkora fájdalom, hogy a világ minden jósága hazugsággá lett. De véget ért.

A papa száműzetése más eset. Szükségük lenne rá. A papa elmenekült Chicagóba, és Gloria nem tudta, mikor küldet érte és Robbie-ért, vagy küldet-e egyáltalán. Azt mondta, hogy legkésőbb ősszel megpróbálja odavitetni őket, de nem biztos… és még messze az ősz. A lány nem hallotta az apja nevetését, nem érezte a közelségét, miközben az éjszakai neszeket hallgatta. A papa nem telefonált oda a szokott időben Miz Lottie-hoz vasárnap, még az is lehet, hogy meghalt, és ők fognak utoljára értesülni róla. Ha ez igaz, a Jóisten segítse meg őket…

Más gondolatokra nem futotta tőle, bár tudta, hogy fontos lenne. Terv kell. A mama és a papa mindig mindent elterveztek: a mama úgy irányította a hat varró- és mosónőt, mint egy hajóskapitány, a papa meg éneklésre és szakszervezetekbe tömörülésre vette rá az embereket.

Gracetownban a néger énekesek hosszú múltra tekintettek vissza, de a szakszervezetiségről papoló négerek története sivár volt. Mindenki tudta ezt, a papa meg pláne. De akkor is összehívta azt a gyűlést, és legalább huszonöt színes bőrű üzemi munkás előtt szónokolt; emelt hangján pont eleget mondott ahhoz, hogy még aznap éjjel kiűzzék a városból. Gloria figyelmeztethette volna, hogy szenzációs terveket és titkokat három embernél többel nem érdemes megosztani. Jó, legyen négy. De ha ennél többen vannak, a hűség megbicsaklik a közlésvágy izgalma miatt.

Tehát legalább tucatnyian rohantak a főnökséghez, még mielőtt a papa belemelegedett vagy kiejtette volna a száján a sztrájk szót. Ami ezután történt, négerek „zendüléseként” emlegették, bár a szemtanúk inkább négerverésről számoltak be, miután kétszer annyi feldühödött fehér férfi botot, feszítővasat és fegyvert ragadott. Clyde Frazier – a borbély, aki Lower Spruce-on, a sínek közelében álló háza hátsó verandáján dolgozott – elveszítette az egyik szemét. De legalább senki sem halt meg, mint a papa gyerekkorában, amikor a szüleivel, a nagyszüleivel és az unokatestvéreivel az erdőben rejtőzködtek a mariannai felkelések alatt. Vagy mint a rosewoodi túlélők tizenkét évvel Marianna előtt, akik között a mama is ott volt. Vagy mint a papa nagymamája, aki 1909-ben az ágya alá bújt, amikor három néger fiú eltűnt McCormackék ültetvényéről, és az apjukat, aki figyelmeztető lövéseket leadva követelte a fiait, a feltüzelt fehérekből álló csőcselék meglincselte; majd begyűjtötték a néger apákat, testvéreket és fiúkat, akiket aztán senki sem látott viszont.

Floridában a gyilkolászás néha magától is beindult. Florida földjét annyi vér áztatja, hogy csodaszámba megy, ha nem szivárog a lábujjunk közé minden lépésnél, mondta mindig a mama. Gloria, amikor a McCormack úton sétált, néha mintha nyöszörgést hallott volna a lába alól. Az is megfordult a fejében, hogy a vér változtathatta Gracetown sáros, agyagos útjait olyan makacs vérnarancsszínűvé, hogy befogták a kertésznadrágja kétszer is felhajtott szárát.

Ez alkalommal viszont a papát akarták felakasztani. Azt akarták, hogy lógjon, mint Claude Neal Mariannában, akinek a bíróság épülete előtt himbálózó holttestét a papa kisfiú korában látta; aznap döntötte el, hogy a fehérek többé nem fognak ráijeszteni, különben az egész életét félelemben töltheti. A papa tanításai többnyire a fehérek viselt dolgairól szóltak, ezért is találta Gloria olyan hihetetlennek, hogy a saját figyelmeztetéseit sem tartja be.

Miközben a csőcselék – megfélemlítve a Lower Spruce kis házaiban megbúvó lakókat – a papát kereste, valaki kitalálta, hogy a papa meg akart erőszakolni egy fehér nőt a Pixie’s mögött. Aki ismerte a papát, tudta, hogy hazugság, számára nem létezett más nő, mint a mama, egészen harmadikos koruk óta. Nem ivott, nem szerencsejátékozott, nem járt lebujba. Valaki ettől függetlenül rámutatott a házra, amelyet a papa McCormackék földjének túloldalán épített. Gloria meg sem lepődött; már az iskolában hallotta, hogy nem mindenki örül annak, hogy a papa összekapart elég pénzt egy „tóparti” házra, ahogy egykori barátnője, Rose fogalmazott, mintha a víz és a kényelem árulásnak számítana. Mire a Klan felgyújtotta a félig elkészült házat, a papa már vonaton ült, de előtte megkérte Miz Lottie-t, hogy tartsa rajta a szemét Glorián és nevének örökösén, a kis Robbie-n. Miz Lottie, ez a nyolcvanhárom éves, üvegszemű vénkisasszony magára sem tudott vigyázni, nemhogy egy tizenkét éves fiúra és egy tizenhat éves lányra. Gloria az ő házában sokkal kevésbé érezte biztonságban magát, nyugtalanította a tudat, hogy a párnája alá rejtett osztrigakéssel nemcsak magát és Robbie-t, de nagy valószínűséggel az öregasszonyt is meg kell védenie. Három héttel később visszaköltöztek a saját házukba. Meggyőzte Miz Lottie-t, elég idős ahhoz, hogy az öccséről gondoskodjon, és ebben egészen addig hitt is, amíg bele nem futottak Lyle-ba a McCormack úton.

A kunyhó halottnak tűnt. Üres tyúkólak, poros fűcsomókkal tarkított baromfiudvar. Megsavanyodott emlékek minden sarokban, főleg az addigi legboldogabb: a négyszemélyes ebédlőasztal, ahol annyiszor étkeztek együtt. De ellenséges is: ha esett, sok helyen beázott; a falak között, ahol megállt a forró levegő, a legyek és a szúnyogok szabadon garázdálkodtak; több ablak kellett volna, és alufólia helyett függönyök. A dédapja nem épített be akkora ablakokat, mint amilyenek Miss Anne házában vagy a városban vannak.

Már a mama betegsége előtt úgy emlegették a kunyhót, mint régi otthonukat, amit a papa örökölt rabszolgának született nagyapjától; a haldokló szolga ajándékba kapta a földdarabot. („A fehér népség úgy szereti a földjét, mint vadász a kutyáját”, mondta a papa.) Az új házat már ő és a barátai húzták fel vaskos floridai fenyőből, deszkáról deszkára építették meg a három szobát. Fürdőszoba is került, és bevezettette a vizet, amihez munkásokat fogadott fel, így már nem kellett kijárniuk. A nappali széles ablaka a tóra nézett.

Minden leégett. Koromkarika perzselődött a földbe. Azt a füstté vált házat a mama álmodta meg nekik, mielőtt meghalt. Most már az álmok is semmivé lettek. A mama díszes kereteibe szorított fényképek hazudtak, azok is, amik róla és Robbie-ról készültek. Túl kicsik azokon a képeken. Amikor a mama beteg lett, a fotózkodásnak is befellegzett.

Robbie belerúgott Kyle McCormackbe. És Veres McCormack látta.

Üljenek fel ők is Robbie-val a vonatra, menjenek Chicagóba, és keressék meg a papát? Gloriának nem volt elég pénze vonatjegyre, és elképzelte, hogy letartóztatják vagy leszállítják őket a vonatról, kikötnek egy ismeretlen helyen, és neki dolgoznia kell. Ugyan miféle „munka” várna egy olyan lányra, aki többet tud Langston Hughesról és Zora Neale Hurstonról, mint a mosásról, varrásról és takarításról, amire a mama próbálta tanítani?

Robbie belerúgott Lyle McCormackbe. És Veres McCormack látta.

Gloria felkapcsolta a kislámpát a matraca melletti éjjeliszekrényen. A kunyhóban mindössze egy hálószoba volt, nem választotta el ajtó a régi tűzhely és az étkezőasztal túloldalán pótágyon alvó Robbie-tól. Hallgatta a fiú nyugodt, egyenletes légzését, és azt kívánta, bár a helyében lehetne: az álmát nem zavarnák meg félelmek.

Tollat és jegyzetfüzetet keresett a fiókban. A papa gyakran az éjszakába nyúlóan írogatta a gondolatait és a terveit. Talált egy üres lapot, és takarosan megcímezte, ahogy a mama tanította neki, még mielőtt az iskolát elkezdte volna.

Mr. William Jones

47-dik utca 101.

16A lakás

Chicago

Illinois

Ez nem az igazi neve és címe, magyarázta a papa, de megszervezte, hogy ide, egy barátjához érkezhessenek a levelei. Gloria beszámolójában a puszta tényekre hivatkozott: Robbie belerúgott Lyle McCormackbe, az apja, Veres szeme láttára, aki aztán akkorát vágott Robbie fülére, hogy vérezni kezdett. Nem feledkezett meg Veres McCormack fogadalmáról sem: pokollá fogja tenni Robbie életét, tehát elképzelni sem tudom a ránk zúduló sok nyomorúságot, ha itt maradunk.

A papa éveken keresztül panaszkodott, milyen kicsinyesek McCormackék, milyen sokáig dédelgetik a sérelmeiket. A papa családja egykor az ő tulajdonukban volt, és a McCormack-birtok kerítésének mindkét oldala hosszú múltra tekintett vissza. Mivel a házuk a másik család közelében épült, a papa minden második szabálya arról szólt, hogy távol kell tartaniuk magukat tőlük. Két évvel ezelőtt kijelentette, hogy Robert és Gloria nem mehetnek át úszni, akkor sem, ha hívják őket.

Gloria túl későn értette meg, hogy miért. Ha tudja, milyen könnyen bekövetkezhet a katasztrófa, ő és Robert mindennap az út másik oldalán, a fák közelében közlekedtek volna, távol a kerítéstől. Robert úgy aludt, mintha megfeledkezett volna a rúgásról, mert vérző füle kiegyenlítette a számlát McCormackék felé. De Gloria nem nyugodhatott. A szíve mélyén rosszat sejtett.

Gloria Patricia Stephens aznap éjjel egy szemhunyásnyit sem aludt.

Meg sem lepődött, amikor hajnalban egy rendőr jelent meg az ajtajuk előtt.

3

A rendőrt feldühítette, hogy már ilyen korán intézkednie kell. Gloria többször elgyakorolt bocsánatkérése és kifogásai sem ingatták meg a túl bő egyenruhába bújtatott, morcos fiút. A fekete-fehér járőrkocsi a tyúkólak mögött állt, ezt a látványt a lány jól ismerte: a papa távozása előtti hónapokban gyakran parkoltak járőrkocsik azon a helyen, általában vacsoraidőben, amikor a papa az ablakban állt, ők meg a mamával és Robbie-val várták a lángcsóvákat vagy a fegyverek ropogását, villát tartó kezük megmerevedett a tányér felett. Járt már ez a fiatal rendőr náluk? Ha a központossal Posey seriff irodáját kapcsoltatták, a másik oldalon a Klan képviselői vették fel a telefont.

A rendőr egyenruhája összegyűrődött. A bilincs csillogott a kezében.

– Hol találom ifjabb Robert Stephenst? A bíró várja.

A hangja tompán csengett, mintha Gloria fülét vatta bélelné ki. Miért, jaj, miért nem menekült el Robbie-val, amíg lehetett?

– Engem keres? – Robert a rendőrhöz csoszogott, pedig ki kellett volna másznia az ablakon, át a kerítésen. Inkább értetlennek tűnt, mint ijedtnek. A papa régi, kék munkásingében aludt. Egy lábon ugrálva rángatta magára a nadrágot, amikor a rendőr közelebb lépett hozzá.

– Letartóztatja? – kérdezte Gloria.

– Mit gondolsz? – kérdezett vissza a rendőr, és Robert csuklójára kattintotta a bilincset. Úgy hangzott, mint egy puskalövés.

Gloria a gengszterfilmekben látta, hogyan tartóztatják le a bűnözőket, ezért nagyobb szertartásosságra számított. Viszont azt is hallotta, amikor a papa és a többi gyapotszedő arról beszélgettek, hogy amikor belefáradtak a munkába, a seriff rájuk törte az ajtót, és börtönbe vonszolta őket csavargás vádjával. A gracetowni seriff nem hasonlított a filmek és a rádióműsorok rendőreire.

Robert nem sírt és nem is viaskodott a rendőrrel, de úgy lógatta a fejét, mintha felszívódtak volna a csontjai. Gloriára rá sem nézett. A család semmit sem tehet, ha itt a seriff, ahogy a betegségek ellen is tehetetlenek a családtagok, csak az ima segít, mondta mindig a mama. Már a bírót is értesítették. Robert Stephens fiára felfigyeltek.

Gloria a ruhájába rejtette a levelet, de ugyan mi haszna volt most már? Napokba telik, mire Chicagóba ér! A hülye levélírás helyett be kellett volna pakolnia a mama púderkék bőröndjébe és menekülni, akár gyalog is. Menekülniük kellett volna, ahogy a papa tette.

– Tizenkét éves. Mi történik majd vele? – kérdezte a lány.

– Kérdezd meg a bírót! – felelte a rendőr.

– Egy gyereket csak nem küldenek munkásbrigádba, vagy igen?

– Fogd be a szád, és gyere velünk, ha jönni akarsz!

– Megvárná, míg rendesen felöltözök? – Gloriának nem volt szebb öltözéke, mint a rajta levő kopott, tarka pamutruha, de kétségbeesetten próbálta késleltetni a perceket. A rendőr gyorsan intézkedett, mintha egy kisborjút kötözött volna meg. Megrántotta Robbie karját, és a kocsi felé húzta.

– Igyekezz utánunk! – utasította Gloriát.

A lány csak futva tudott lépést tartani vele, de sikerült bemásznia Robbie mellé a hátsó ülésre, és a rendőr rájuk csapta az ajtót. Robert hozzábújt, ahogy kicsi korában is tette. A rendőrtől egy drótháló választotta el őket, úgy érezték, máris rácsok mögé kerültek.

– Mivel vádolják? – kérdezte Gloria. – Lyle McCormack lökte meg először.

– Hallgass, vagy téged is letartóztatlak! – válaszolta a rendőr. – Bezárlak az igazságszolgáltatás akadályozásáért. Ha a fiúnak egy izma is rándul, úgy veszem, hogy ellenáll az intézkedésnek. Te meg túl sokat beszélsz. Egy mukkot se halljak!

Gloria Robert csuklóját simogatta, ahol a bilincs a bőrébe vágott.

A lány még sohasem járt a Gracetowni Városi Bíróság arany harangtornyos épületében, a Fő utca közepén. Már a lépcsőknél szem elől tévesztette Robertet, mert a rendőr azt mondta, hogy a négereknek a hátsó bejáratot kell használni, és eltűnt, mielőtt megölelhette volna az öccsét, és elmondhatta volna neki, hogy mindent rendbe fog hozni – akkor is, ha ez esetleg nem igaz.

A papa sokszor járt a bíróságon a barátai és a családtagjai miatt, de őt és Robertet sohasem hozta magával. Miért tette volna? Bíróságra csak azok a négerek jártak, akiket megvádoltak valamivel, és a családtagjaik, akik elkísérték őket, miközben Lower Spruce-on suttogva emlegették, hogy ezt meg azt letartóztatták, és nemsokára tárgyalása lesz. Aranyszínű nyilak jelezték az ingatlanadóval és a hagyatéki eljárásokkal foglalkozó ablakokat (a második kifejezést Gloria nem ismerte), de az emberek fejében az a kép alakult ki, hogy bíróságra járni szégyen. Ha bárki, aki Miss Anne-t ismeri, meglátja itt, kellemetlen kérdésekre számíthat. Vajon Miss Anne ki is rúgná, amiért Robbie-t letartóztatták? Gloriának égető szüksége volt arra a heti tizenöt dollárra, amit a munkaadójától kapott a főzésért és a takarításért.

– Eltévedt a kis kisasszony?

Csak egy hosszú nyelű seprűvel sepregető, egyenruhás néger takarító figyelt fel rá. Legalább tíz évvel idősebbnek tűnt a papánál, göndör fekete hajába ősz szálak vegyültek. Vastag szemüvege mögül nagy szempár meredt a lányra.

– Igenis, uram – felelte Gloria. – Az öcsémet keresem.

– Bajban van?

– A rendőr azt mondta, a bíró elé viszik.

A férfi szája rejtett mosolyra húzódott. Gloria tudta, hogy meghökkent, talán össze is zavarodott szabatos, határozott beszédétől. De a szemében együttérzést látott.

– Ilyenkor reggel csak Morris bíró dolgozik. Menjen egyenesen, ott a tárgyaló!

Végre egy információ! Gloria sietve megköszönte, és rohanni kezdett a folyosó végi kétszárnyú ajtó felé, amire a férfi mutatott.

– Ne azon az ajtón menjen be! – kiáltott utána a takarító. – A színesek ajtaja oldalt van!

Gloria a fényesre polírozott kilincs előtt három lépéssel megtorpant. És valóban, jobbra meglátott egy SZÍNES BŐRŰEK táblát, amelyen a nyíl egy keskeny folyosó felé mutatott. Ott egy kisebb ajtót talált, kartongalacsinnal kitámasztva. Odabent keskeny falépcső emelkedett a tompán megvilágított lépcsőházban.

Végül a bíróság erkélyén kötött ki, a színes bőrűek számára fenntartott, magas karzaton. A padok üresen tátongtak. A falak izzadság-, dohány- és várakozásszagot árasztottak. Megkerülte az ajtó mellé helyezett köpőcsészét, és az első padsorhoz sietett, ahonnan lelátott a tárgyalóteremre. A fehérek padsoraiban csak négy ideges érdeklődő lézengett. A kövérkés, húsos vállú bíró felhők felett ücsörgő Szent Péterként elnökölt a pulpituson, de nem fehér, hanem fekete köpenyt viselt.

A bíró előtt egy elszabott öltönyt viselő, vékony fehér férfi állt.

– Billy, megígérted, hogy felhagysz a kukoricawhiskey-vel! – dorgálta a bíró, miközben előredőlt és a könyökére támaszkodott. Saját köpőcsészéje volt, köpött is bele egy jó nagyot.

– Tudom én, bíró úr! – A férfi hangja nyomorúságosan remegett.

– Nos, ez alkalommal nem marad más választásom. – A bíró nagyot csapott a kalapáccsal, Gloria össze is rezzent az éles hangra. – Egy év Raifordban majd kijózanít. Ugyan már! Szerencséd, hogy senki sem sérült meg jobban!

– Az már biztos, bíró úr! – felelte a férfi lehajtott fejjel. Majdnem sírt. A nézők felálltak, és odaléptek hozzá. Egy könnyes szemű idős hölgy elegáns ruhában megölelte, az anyja lehetett.

– Sajnálom, Doris, a jog megköti a kezemet! – szabadkozott a bíró.

– Nem a maga hibája, Morris bíró úr – felelte az idős asszony. – Mi próbáltunk a lelkére beszélni, majd belegebedtünk. – A férfi az asszony vállán zokogott, aztán egy rendőr elvezette.

Gloria ezt a bensőséges jelenetet rossz előjelnek vélte. Amikor a szerencsétlen férfi a lány számára ismeretlen rendőrrel kilépett a hátsó ajtón, megjelent Robert, még mindig hátrabilincselt kézzel.

Ugyanaz a rendőr lépkedett mellette, aki a kunyhóhoz is kijött, és a karjánál fogva a pulpitushoz vezette Robertet. Gloria elfojtotta a zokogást, amikor meglátta, milyen kicsinek tűnik, szinte elnyelte a hatalmas tárgyalóterem. A fiú kereste a szemével, de a karzatot nem vette észre. Gloria integetni kezdett, hogy magára vonja az öccse figyelmét, Robert meg is látta, de nem mosolyodott el. Lassan mozgott, szinte félt lépni.

– Ifjabb Robert Stephens? – kérdezte a bíró.

A papa neve betöltötte a tárgyalótermet, vádiratként visszhangzott a távollétében. Gloria szíve olyan hevesen dobogott, hogy majdnem beleremegett a helyiség.

Messze alatta Robbie motyogott valamit. Beszélj érthetően! Gloria gondolatai sikoltoztak a fejében.

– Hangosabban! – A bíró máris türelmetlennek tűnt.

– Igenis, uram. – Amikor meghallotta az öccse hangját, Gloria fellélegzett.

A bíró egy papírlapot olvasgatott.

– Belerúgtál Lyle McCormackbe? – Gloria válla megfeszült, amikor elhangzott a vád. A tények nélkül, amivel meg lehetne magyarázni.

Robert lehajtotta a fejét.

– Igenis, uram.

– És miért követtél el ilyen ostobaságot?

Mondd el! Robert hosszas hallgatása alatt Gloriának eszébe jutott, mennyire megdöbbent, milyen dühös lett, amikor Lyle McCormack megragadta a karját, és összehasonlította a lebuj mögött autókban dolgozó színes bőrű kurvákkal. Volt képe meghívni vasárnapra! Robert is felfogta? Emiatt veszítette el a józan eszét? Gloria a legszívesebben felugrott volna, hogy a történetet a fiú szemszögéből is elmesélje, de nem mert megmoccanni.

– Nem tudom, uram. Meg…

Meglökött. Mondd már! Gloria fejében újra felsikoltottak a gondolatok. De Robert hallgatott.

– Nos, fiam, nagy bajban lennél, ha elmenekültél volna Veres McCormack elől. Lehet, hogy rád uszította volna a kutyáit. Azt mesélte, hogy nem moccantál, álltad az ütést. Így történt?

– Igen, uram – felelte Robert. Halálosan rettegett McCormackék kutyáitól.

– Nagyot kaptál a füledre?

– Igen, uram.

Gloria szívében feltámadt a remény. A bíró kérdései a vallomástól a következmények felé terelődtek, ez csak jó jel lehet! És jól hallotta a bíró hangjában a nagypapás kedvességet? Talán csak szigorúan megfeddi Robertet, aztán hazaküldi. Akkor a fiú még odaér az iskolába, ő meg talál valami kifogást Miss Anne-nek, hogy miért késett el. Kezdődhet a nap, ahogy szokott, Robert beül az iskolapadba, ő meg Miss Anne mosókonyhájában kicsavarja az alsóneműket a kagyló felett.

– Azt ugye tudod, hogy néhány megyében meglincselnének egy ilyen ostobaságért?

Gloria majdnem felkiáltott. Hogyan ejtheti ki a bíró a száján azt a szót?

Robert ajka megremegett.

– Nem, uram – válaszolta. Egészen félénk volt a hangja.

– A mamád és az apukád meghaltak?

– Nem, uram. Az apukám Chicagóban van.

A lány ereiben megfagyott a vér. Elfelejtette Robert, hogy soha nem áruljuk el, hol van a papa?

– Mi a chicagói címe?

Robert megvonta a vállát. Vállat vont! A mama sokszor figyelmeztette, hogy felnőttek előtt nem vonogatjuk a vállunkat, mert egyrészt tiszteletlen, másrészt meg közönyről árulkodik. Látta a bíró? Hogyne látta volna, hiszen a fénylő pulpitusról hitetlenkedve bámult Robertre.

– Nem tudod a saját apád címét?

Ne mondj semmi mást! Robert mintha meghallotta volna Gloria néma parancsát: felkapta ugyan a fejét, de legyőzte a késztetést, hogy hátraforduljon. Mindig olyan babásan viselkedett, könnyen elsírta magát; Gloria még nem látta ilyen visszafogottnak félelmében. Tehát megértette a mama intelmeit. Hallgatott a papára.

Remélhetőleg arra is emlékszik, hogy…

– Nem, uram – szólalt meg Robert. – Az utcát nem tudom, meg semmit.

– Nos, egészen elképesztő ez a dolog. Egy ember Chicagóba megy, a gyerekét meg itt hagyja ebek harmincadjára.

Robert felemelte a fejét, és a bíró szemébe nézett.

– Nem, uram. A nővérem már majdnem felnőtt.

Gloria felpattant, mintha szólították volna. Fenekével szándékosan megtolta picit a padot, hogy a lába megcsikorduljon a padlón. A bíró fején megcsillant a kopasz folt, amikor felnézett a lányra.

– Gloria Stephens vagyok, bíró úr – szólalt meg a lány hangosan, ahogy fejben egész reggel gyakorolta. – Mindkettőnket Miss Lottie Mae Powell gondjaira bízott, aki a Szent Megváltó Baptista Gyülekezet diakónusa. Biztosíthatom, hogy Robert nincs „ebek harmincadján”.

A lányból beszéd közben kirepült a félelem. Készen állt arra, hogy tisztán artikulált válaszokat adjon a bíró kérdéseire. Majd szépen remegni fog a hangja, amikor beszámol a mama szörnyű rákbetegségéről, és hogy istenfélőnek neveli Robertet. Az apjáról pedig nem mond semmit.

A bíró elfordította a fejét. Összecsukott egy mappát, és félretette.

– Hat hónapot töltesz a Gracetowni Fiúiskolában – közölte Roberttel. – Az a nigger, aki nem tanul tiszteletet és szakmát, nem éri meg a tizenharmadik életévét. Ha még egyszer elém kerülsz, mehetsz egy munkásbrigádba a Raifordba, mint a felnőttek. Megértetted?

És a szörnyű kalapács ismét lecsapott.

A javítóintézet! Hat hónap? A nigger szó eleve jobban fájt Gloriának egy bíró szájából, és hogy egy ilyen templomszerű helyen hangzott el, pedig egész életében hallotta. Ha ezekre a szavakra számított volna, sikoltozni, könyörögni kezd, nem ül csendben, mint egy jó kislány. Bár minden porcikája tiltakozni akart, egyetlen hang sem jött ki a torkán.

A prédikáció végeztével a bíró ragyogó arccal fordult Robert felé, mint aki köszönetet vár. Végül is nem küldte a Raifordba, sem egy munkabrigádba a dohányföldekre, sem terpentingyűjtő táborba vagy foszforbányába. A javítóintézet iskola.

Mióta a rendőr megjelent az ajtajuk előtt, Robert most először fakadt gyerekes, nyüszítő sírásra. Mire Gloria leért a keskeny lépcsőfokokon, hogy beszéljen vele, és kicsit megölelgesse, éppen csak bekukkanthatott a tiltott bejáraton, ahol megpillantotta Robert ingének foszlányát, miközben a rendőr kivezette a fiút a terem másik végén levő ajtón. Közöttük ott húzódott a széles parketta, amelyre rá sem léphetett. Az üres tárgyalóterem ellopta az öccsét.

Odakint a folyosón a Robert iránt érzett aggodalom görcsbe rántotta a gyomrát, de a szája engedetlenül megtagadta, hogy követelésekkel álljon elő. A lába nem indult el a SZÍNES BŐRŰEK tábla nélküli ablakok felé. Szédült, hányinger gyötörte. Miért nincsenek a jogban olyan kitételek, hogy egy gyereket megnyugtathasson a családja? Most akkor Robbie ellen hivatalosan vádat emeltek, és el is ítélték? Ha igen, hol az esküdtszék? Miért büntetik őt, Gloriát ilyen arctalan hivatalossággal, miért veszik el tőle egyetlen családtagját, akitől el sem búcsúzhat?

És jaj, mit fog a papa mondani?

A papa elképzelt kétségbeesése rángatta ki Gloriát a kábulatból. Nincs idő kiismernie magát a bíróságon, amely a Fő utca legnagyobb épülete, tele beugrókkal és hosszú folyosókkal.

A javítóintézetbe kell odatalálnia.

A Fő utcától többnyire emelkedőkön kellett futnia Miz Lottie tengerkék színű, a Fillmore utca 14620. végében álló házához Lower Spruce-on, valahol a sínek és a néger negyed határát kijelölő állványhíd mögött. Olyan gyorsan futott, hogy gyomorsavat öklendezett fel, mire átbukdácsolt a gondozatlan csillagpázsitfoltokon a verandáig. Egész testében reszketett a zokogástól, és kihajolt a korláton a kelkáposztaágyások melletti pocsolyás rész fölé. Miz Lottie kinyitotta a szúnyoghálót, hogy lássa az érkezőt, és Gloria máris értékes másodperceket veszített, mert elszorult a torka. Végül csak elzihálta a történteket.

– Robbie-t letartóztatták! – kezdte, majd mindent elmondott.

Miz Lottie úgy ölelte magához, mint a mama halála óta senki. A mellének párás konyhaillata volt.

– A McCormackékba én is szívesen belerúgnék – közölte Miz Lottie, mire Gloria egyszerre sírt és nevetett. Miz Lottie a lány fején nyugtatta súlyos, a kertészkesztyűtől föld-édes illatú kezét. – Tudom, csibém. Tudom. De szárítsd fel a könnyeid! Be kell melegítenünk a Vén Suzyt. Még az is lehet, hogy előttük odaérünk.

A Vén Suzy, vagyis Miz Lottie piros, 1939-es Ford kisteherautója a feljáró végén parkolt, és Gloria remegni kezdett a várakozástól: mi lenne, ha tényleg ott várnának Robertre? A boldog ígéret olyan fényesen ragyogott, hogy visszanyelte a könnyeit.

– Van elég benzin oda és vissza? – kérdezte. Az út legalább tíz mérföld, a megye nyugati végébe mennek, a mogyorómalom közelébe. A papa egyszer elvitte magával kölcsönadott pénzt visszakérni, és megmutatta a javítóintézetet, amikor elhaladtak a hegyes kerítés mögött hosszan elnyúló, szép zöld gyepszőnyeg mellett. Gloria visszaidézte – mintha most hallaná először –, hogy pontosan mit mondott a papa, amikor arra jártak: „Az első hely, ahol elkezdenek gyilkolni minket.” A lány akkor vette észre a szögesdrótokat. Az emlék olyan erővel támadt fel benne, hogy érezte az apja pipafüstjének illatát. Szóval ide küldik az öccsét. Erre a vesztőhelyre. A papa megmondta.

– Hozzad csak a benzinkannát a kocsibeállóról! – kérte Miz Lottie. – Van benne elég.

Addig a pillanatig Gloria csak Miz Lottie gyengeségeit látta: a fájós ízületeket, a rossz szemét, hogy képtelen Robbie izgő-mozgó természetét elviselni, a szerény étkezéseket, amiből alig jutott mindannyiuknak. De most nem tapasztalt az öregasszonyban gyengeséget. A jó szeme tisztán, éberen tekintgetett. Lassan, de céltudatosan mozgott, amikor felkapta a botját a verandalépcső mellől. Vállára vette a terjedelmes, utazótáska méretű retikült, amit mindenhová magával cipelt, amikor elhagyta a házat. Miközben a lány a nehéz, rozsdás kannával küzdött – még ki is öntött néhány cseppet, amikor megbotlott egy dobozban –, látta, hogy Miz Lottie a zsebtükrében nézegeti magát, mert a hiúságról most sem tudott lemondani.

És Miz Lottie csibémnek hívta. Csak a mama hívta eddig csibének. Gloria alig látott a könnyein keresztül, amikor a kanna csövét bedugta a rozsdás üzemanyagtartály nyílásába. A kezére pottyant benzincsepp tűzként égette a szemét, amikor véletlenül beledörgölte.

– Gyermek, adjad csak ide, mielőtt az egészet elpancsolod! – kérte Miz Lottie, így Gloria félreállt az útjából, és az idős asszony gyakorlott kézzel emelte meg a kannát. – Tizennyolc cent egy gallon, bánj vele úgy, mint az arannyal!

Miz Lottie utcájában a házakhoz kis udvar járt, és a szomszédok úgy viselkedtek, mint bármelyik más hétköznapon. Valaki a benzines fűnyírót zúgatta; egy nyitott, repdeső függönyös ablakból kihallatszott Ivory Joe Hunter I Almost Lost My Mind című száma. Miz Lottie szomszédja, Clyde Frazier az érett mangót szüretelte, Gloriát észre sem vette. Talán szándékosan. A maga dolgával foglalkozott.

Gloria a legszívesebben üvöltve mesélte volna el nekik a történteket. A papa az éjszaka közepén is rohant volna segíteni akármelyiküknek.

– Gyerünk! – biztatta Miz Lottie. – Hamarabb odaérünk, ha átvágunk az erdőn.

4

Robert félórán keresztül állt a tűző napon, a bíróság hátsó ajtaja melletti, felforrósodott vaskorláthoz bilincselve. A rendőr a ponyvatető árnyékából figyelte, őt nem égette a nap. A fiú térde úgy remegett, mint a mama, amikor lázas volt. A tölgyfaágak közötti, V alakú résen át leste az óratornyot, és számolta a perceket. Tizenegy órakor tizenhárom harangütést számolt össze, ez bizony rossz jel.

Hol van Gloria? Egész idő alatt azt várta, hogy a nővére bekanyarodik a sarkon a jó hírrel, hogy sikerült felhívnia a papát. Az nem lehet, hogy elküldik valahová, és ott kell élnie, ahol nincs se Gloria, se a Philco rádió, amit a papa vett neki, se a tavaly húsvétkor készült kép a mamával, amelyen egyforma fehér ruhát viseltek. Se semmi.

Egy zöld Ford Woodie közeledett a bíróság mögötti kocsibeállóhoz, az alváza súrolt egy bukkanót az úton. A rendőr a sarkával nyomta el a cigarettáját.

– Na, végre! – morogta.

Robert nem könnyezett, mióta kiléptek a tárgyalóteremből, de most szívesen elsírta volna magát. A furgon olyan hosszú volt, mint Mr. Kendrick halottaskocsija.

– Értem jöttek? – kérdezte a rendőrtől.

– Hát nem is a tejeskocsi.

A furgon megállt néhány méterre tőle. Egy göndör hajú fehér férfi kinyitotta az ajtaját, és megigazította a kalapját, hogy ne süssön a szemébe a nap. A cipője úgy ragyogott, mint a csillagos éjszakák. Felállt, kinyújtotta a lábát, magas, vékony alakja szálfára emlékeztetett. A rendőr szinte kisfiúnak tűnt mellette. De fegyvert nem hordott.

Akárhányszor a rendőr közelébe került, Robert csak a kékesfekete pisztolyt látta a tokjában.

– Személyszállítás nincs a munkaköri leírásomban – közölte a magas férfi. Egyhangú, fakó akcentussal beszélt, Robert csak a rádióban hallott ilyet. Hasonlított Johnny Dollárra, a magándetektívre. A papa szerette azt a műsort.

– Nekem ehhez semmi közöm – felelte a rendőr. – Posey seriff azt mondta, hogy itt várjuk meg magát, tehát… – Megvonta a vállát. Gloria igazat beszélt, a vállvonogatás tényleg undok szokás, főleg, ha rád értik. A helyzetedre. Az életedre.

A langaléta férfi most először pillantott le Robertre abból a toronymagasságból. Az ingerültség elmélyítette a ráncokat a homlokán és az álla alatt. Robert még sohasem töltött ennyi időt fehér emberekkel. A férfi lenvászon öltönye nőies szappanillatot árasztott. A körme is olyan volt, mint az asszonyoké, rövidre vágott, sima, tiszta. A tanára, Mr. Harris is piperkőc volt, de még az ő kezét sem látta ennyire simának, makulátlannak. Az jutott eszébe, hogy az óriás fehér férfi szemében ő milyen toprongyosnak tűnhet.

– Hol vannak a felvételes papírjai? – kérdezte a magas ember.

– Morris bíró annyit mondott, hogy vigye el Haddockhoz.

A Haddock név hallatán az óriás savanyú képet vágott.

– Szóval nincsenek papírok. Innen lehet tudni, hogy a gracetowni törvényhatóságról van szó. Megtenné, hogy leveszi a bilincset róla? Ez a kisfiú nem fog gondot okozni nekem. Így van? – Könnyedén megpaskolta Robert vállát.

Robert a fejét rázta.

– Dehogyis, uram. – Gloria azt tanította neki, hogy ha fehér emberrel beszél, tettesse magát ostobának. Ha elég butának és kicsinek látják, elmennek mellette, mint a kutyák mellett. A bíró előtt is megpróbálkozott ezzel, de nem vitte túlzásba, nehogy felmérgelje. Robbie lehajtotta a fejét, és a papától kapott, túl nagy bakancsot bámulta.

– Mi a neved?

– Ifjabb Robert Stephens.

– A szemembe nézz, amikor hozzám beszélsz! Én Mr. Loehmann vagyok. – A magas férfi kinyújtotta sima karját, kezet akart fogni vele. Robert képtelen volt a szemébe nézni, nem tudta felemelni elnehezült fejét.

A rendőr a fogát szívta, de lecsatolta a kulcsot az övéről, és kikattintotta a bilincset. Robert csak akkor észlelte, mennyire elszorította a forró fém, amely a hüvelykujja alatti csonthoz dörgölőzött, amikor megmoccant. Miután kiszabadult, kezet fogott Mr. Loehmann-nal. Először a bal kezével nyúlt ki, de gyorsan helyesbített. A magas férfi lehajolt, és farkasszemet nézett vele. Szemének sötétbarna színe megegyezett Robertével.

– A javítóintézet felé nem okozol gondot. Megértetted?

Robert bólintott.

– Nem okozok gondot – felelte. – A mamára esküszöm.

Csoda: Mr. Loehmann elmosolyodott. A nyitott kocsiajtó felé intett.

– Mássz be! Tied az anyósülés.

Ha valaki azt mondta volna Robertnek, hogy lesz oka az örömre is ezen a borzalmas napon, nem hiszi el. Ám amikor benézett az autó szélesre tárt ajtaján, és meglátta a kényelmes, tiszta, halvány bőrülést, felfelé kunkorodott az ajka, kilátszott a foga is. Még nem utazott új autóban, csak régiben. Mr. Loehmann kocsija frissen illatozott. És levették róla a bilincset!

– Nézze már, hogy vigyorog! – értetlenkedett a rendőr. – Látja?

– Ahogy minden gyerek, ha elöl utazhat – felelte Mr. Loehmann. – Mivel nincsenek papírok, árulja el, miben bűnös Robert? Elmenekült otthonról? Árva?

– Belerúgott Lyle McCormackbe. A testi sértés bűn.

– Szóval Lyle McCormackbe? – kérdezte Mr. Loehmann, és felhúzott szemöldökkel nézett vissza Robertre. A fiú szeretett volna előállni egy gyors bocsánatkéréssel és magyarázattal. Hogy is felejthette el megemlíteni a bíró előtt, hogy Lyle lökte meg először? De Mr. Loehmann ismét intett, hogy szálljon be. – Akkor már értem.

Az első ülés olyan sima volt, hogy Robert becsúszott rajta. Azt kívánta, bárcsak elidőzhetne az ezüstösen csillogó, sokgombos, -mérős, -számos műszerfal előtt. Nem bírta megállni, rántott egyet a kétszínű kormányon, de az meg sem moccant.

– Mr. Loehmann, már akartam kérdezni… – szólalt meg a rendőr, és különös nyomatékot adva a névnek az elejét elhúzta: Lóóóman. – Honnan származik? Fogadjunk, hogy Miamiból.

– New York-i vagyok. A Lower East Side-ról.

– New York, eh? – kérdezett vissza a rendőr. – Akkor már értem.

– Mit ért, biztos úr?

– Meglepett, hogy nem rózsaszín a kocsija. Vagy piros.

Robert a szélvédőn keresztül nézte a két férfit, akik beleragadtak egy pillanatba, amit ő nem is értett. A rendőr úgy vigyorgott, mint aki büntetlenül megúszott egy sértést. A rózsaszín szörnyű árnyalat, de a piros egészen jól mutatna egy autón, nem? De miért sápadt el Loehmann?

– Emlékeztesse a főnökét, hogy bizonyos eljárások kötelezőek, és ebben az államban is működik gyermekjóléti bizottság – közölte Mr. Loehmann. – Biztos vagyok benne, hogy a szabályok Gracetownra is vonatkoznak.

– Mondja meg neki maga!

– Ó, meg is teszem!

– Vezessen óvatosan, Mr. Loehmann! – A rendőr megint úgy beszélt, mintha sértegetni akarná a magas férfit. Aztán tüsszentett egyet, és közben azt mondta, zsidó.

Amikor Mr. Loehmann bemászott a kocsiba, becsapta maga után az ajtót. Egy pillanatra a papára emlékeztette Robertet, arcát feszesre húzta a csúf igazság. Tehát amikor a fehérek vitatkoznak, nem mondják ki hangosan, min veszekednek, nem úgy, mint amikor a papa és a barátai ordítoznak a verandán. Ezek a fehérek udvarias szavak és tüsszentés mögé rejtik a bántó szavakat.

De ez a fehérek dolga, nem az övé. Boldogan vigyorogva rugózott az ülésen. Amikor Mr. Loehmann elfordította a slusszkulcsot, és a motor köhögés, harákolás nélkül, suttogva életre kelt, a rádióban megszólalt Nat King Cole Mona Lisája, de olyan tisztán, mintha Nat és a zenekar az ülés alatt rejtőzködtek volna. Nat King Cole is néger, a mama kedvence. A mama hirtelen ott termett mellette a kocsiban, és a fülébe dalolt. Mona Lisaaaaaa. A ventilátorból olyan hűs levegő áramlott, mint az őszi szél. Egy ilyen autó biztosan nagyon gyors is! Eddig csak egy pillantást vetett a sebességmérőre, de a mutatója legalább száz mérföld per órát is jelezni tudott. Az ablak felől hangos, éles kopogás riasztotta fel, fájós füle lüktetni kezdett. A rendőr kocogtatta meg az üveget a bilinccsel.

– Nem sokáig fogsz vigyorogni, haver – mondta neki.

Mr. Loehmann olyan gyorsan tolatott ki, hogy a rendőrnek hátra kellett ugrania. Robert hátrafordult, és látta, hogy a férfi röhög.

Miután elhaladtak a Fő utca utolsó lószerszámos boltja mellett, az út bekanyarodott a fák közé. A Fő utcát zsúfolásig megtöltötték az autók és néhány ló, de az országút a fákat és a farmokat leszámítva üresen futott a kerekek alatt. Robert odasandított a sebességmérőre, hogy lássa, milyen gyorsan vezet Mr. Loehmann, de csak ötvennel ment. Ennek ellenére az út gyorsan, könnyedén fogyott. A papa mindig lassan vezetett, mint egy öregember. Hogy senkinek se legyen oka leinteni, mondta mindig.

Robert egy képzeletbeli gázpedálra taposott, így sürgetve a férfit, hogy menjenek gyorsabban.

A kocsi neki is lódult. Mintegy varázsütésre.

– Úgy viselkedsz, mint aki még nem ült autóban – jegyezte meg Mr. Loehmann.

– Ilyenben még nem ültem.

Mr. Loehmann kényelmesen belesüppedt az ülésbe. Kinyújtotta a karját.

– Mindig Woodie-t akartam, de a vászontető nem élte volna túl a New York-i teleket. Aztán leköltöztem ide. És tavaly előálltak a bádogtetős változattal is. Én is nagyon kedvelem őnagyságát.

– De miért… – Robert meg akarta kérdezni, miért költözött New Yorkból Gracetownba, ami visszalépésnek tűnt. Látta már a pompás nagyvárost filmeken, és hallotta a róla szóló dalokat. Azonban nem az ő dolga, hogy rábírjon egy fehér felnőttet a magyarázkodásra.

– Az élet néha különös kanyarokat vesz, Robert, és olyan helyeken kötsz ki, amire egyáltalán nem számítottál. Az anyám Tallahasseeben nőtt fel. Az apám 1942-ben halt meg, a háborúban, ahová sebészként sorozták be, utána anyám Gracetownba költözött, a családja közelébe. Most pedig beteg, így én költöztem ide, hogy mellette lehessek. De mondok én neked valamit: soha nem gondoltam volna, hogy egyszer délen fogok élni. Még csak meg sem fordult a fejemben.

Ez a válasz még több kérdést vetett fel, de Robert nem kérdezte meg, hogyan halt meg a férfi apja, és hogy az anyja rákos-e, mint a mama volt.

– A mamám megbetegedett – bökte ki. – Aztán meghalt.

Sohasem segített, ha beszélt róla, de nem tudta megállni. A mama halála valahogy mindig a nyelve hegyére kéredzkedett. Mr. Loehmann olyan szomorú pillantást vetett rá, hogy Robert egészen meghökkent, a szemét csípni kezdték a könnyek.

– Ezt sajnálattal hallom, Robert – folytatta a férfi. – Túl fiatalon veszítetted el az anyádat. Az apád is meghalt?

– Nem, uram. A papa nem halt meg. Hanem… – Robertnek eszébe jutott, amiről a tárgyalóteremben az idegesség miatt megfeledkezett: titok, hogy a papa Chicagóban él. A gracetowni seriff gyűlöli annyira, hogy ott is lenyomozza. Ő meg kikottyantotta egy tárgyalóteremben, ahol bárki meghallhatta, egy bíró előtt! – Valahol máshol lakik.

Mr. Loehmann-nak csak a szeme kérdezett. Robert fészkelődni kezdett, és kibámult az ablakon. Az erdők után marhalegelők következtek. Robert ritkán jutott messzebb, mint ahová gyalogszerrel elérhetett, így igyekezett mindent az emlékezetébe vésni: a magas, régi dohányszárító pajtát, az út melletti, leégett tölgyfa csontvázát, a szénásszekeret húzó albínó pónit és a gazdáját. Megtöltötte a szemét képekkel, hogy elfeledhesse, hová tart.

– Nyugodtan leengedheted az ablakot – szólt oda neki Mr. Loehmann. – Én szeretem a légkondicionálást, de a gyerekeim és a kutya élvezik, ha a hajukba kap a szél.

Bár Robert élvezte, hogy a ventilátorokból fúvó hideg levegő végigsimogatja a bőrét, örült a lehetőségnek. Forró szél fújt, az autó mintha az űrben repült volna, a bevágó légáramlat klok-klok-klok hangjának kíséretében száguldott át az atmoszférán.

Robert gyomra megkordult. Hangosan.

– Mikor ettél utoljára? – kérdezte Loehmann.

– Tegnap este. A vacsorát.

Olyan távolinak tűnt, hogy Robert alig emlékezett a csontos csirkeszárnyakra, amin Gloriával osztoztak; a maradékot kapták meg Miss Anne asztaláról, ott senki sem szerette igazán a csirkeszárnyat. A hús rágósságából ítélve legalább kétnapos lehetett. Még a csontok is kiszáradtak, hiányzott belőlük a kiszívni való, nedvdús velő. Gloria büszkén hozta haza az ételt, így Robertnek nem volt szíve panaszkodni. Mivel a füle még mindig fájdalmasan lüktetett, alig vette észre, hogy éhes maradt. Akkor is éhes volt, amikor a rendőr megjelent. Éhesen várakozott a tűző napon. Annyira gyakran éhezett, hogy néha fel sem vette; ahogy a füle mélyén doboló fájdalomhoz is kezdett hozzászokni. Éjszaka viszont alig aludt a lüktetéstől, ezért az éhség pláne eszébe sem jutott.

– Ma senkitől sem kaptál enni?

– Nem, uram.

Mr. Loehmann elkáromkodta magát:

– Tajparasztok!

A dühe megrémítette Robertet. Az autó enyhén lekanyarodott az útról, csak úgy köpködték a kavicsot a kerekek, amikor Mr. Loehmann hátrafordult, és előkapott egy Woolworth’s táskát a hátsó ülésről. Robert az ülésbe kapaszkodott, azt hitte, a kocsi belefordul az út menti árokba. A kedvenc tanára, Mrs. Cherry is így halt meg egy viharos éjszakán, a kocsija fejjel rohant bele a földbe.

Mr. Loehmann az ölébe húzta a táskát, és egyenesbe hozta az autót, mintha mi sem történt volna.

– Tessék! Megtartottam egy szendvicset későbbre.

Robert szájában összefutott a nyál. Fogta a táskát, és belekotort, a szalvéták és a papír szívószálak alatt keresgélt. A papírba csomagolt szendvicset a táska alján találta meg. A két szottyadt, pirított kenyérszelet ölelésében salátát és valami sárga kulimászt látott, azt nem ismerte fel.

– Tojássaláta – magyarázta Mr. Loehmann.

Robert emlékezete szerint még sohasem evett tojássalátát. A mama sohasem csinált, és nana sem. Lehet, hogy Miz Lottie készített ilyesmit a templomi piknikekre, de ő sohasem kóstolta.

– Biztosan nagyon finom – tétovázott Robert, hirtelen elgyávulva a gondolattól, hogy egy idegen előtt imádkozzon evés előtt. A gyomra megint megkordult. Marta a sav.

– Azt hittem, éhes vagy – mondta Mr. Loehmann. – Az enyémeknek is mindig azt mondom, hogy aki éhes, megeszi, amit elé tesznek. Fogj hozzá!

Robert elfelejtette, hogy nem mindenki mond asztali áldást. És hogy nem mindenki várja el tőle. Azelőtt még sohasem volt ilyesmiben része. Lehajtotta a fejét. Atyánk, a föld minden javát jóságodból élvezzük… A papa esti áldásának néma, lerövidített változata. Beleharapott a szendvicsbe, ami finomabb volt, mint gondolta, igazi, isteni ajándék. A főtt tojás, zeller, mustár és paprika egyvelege elomlott a szájában, puhán csúszott le a torkán. Jaj, de nagyon finom! A szendvics fele egy szempillantás alatt eltűnt.

– Edd meg a többit is! – buzdította Mr. Loehmann. – Én majd bekapok valamit.

A gyomra még többet követelt, ezért Robert megette a szendvics másik felét is, de most lassabban rágott, mert eszébe jutott, hogy ki tudja, mikor ehet legközelebb. Milyen ételt adnak a javítóintézetben? Kását meg pépeket, mint a mama mesekönyveiben? Mióta beszállt ebbe a szép autóba, most először gondolt arra a helyre. Most engedte meg magának a kíváncsiságot.

– Jobb? – kérdezte Mr. Loehmann.

Robert kényszeredetten bólintott. Mert valahogy rosszabbul érezte magát. Mintha az ételtől magához tért volna.

– Lyle McCormack kezdte – szólalt meg. – Ő lökött meg először.

– Kíváncsi voltam, mikor hozod szóba. – Mr. Loehmann közönyösnek tűnt. – Elmondtad a történteket a te szemszögedből is a bírónak?

Robert a bakancsára meredt, ami mintha még nagyobbnak tűnt volna. A fejét rázta.

– Nem, uram.

– Nem gondolod, hogy jó ötlet lett volna?

– A rendőr azt mondta, hogy tartsam a számat.

Loehmann a szivargyújtóval rágyújtott egy cigarettára. Aztán kicsit lehúzta az ablakot.

A kocsi belsejében kiegyenlítődött a légmozgás, így Robert jobban hallott zúgó, rossz fülével is.

– Mennyi időre küldött oda a bíró?

– Hat hónapra! – felelte Robert, és elcsuklott a hangja. Megszámolta a kezén: a hat hónap azt jelenti, hogy januárig nem jön ki. Még sohasem töltötte a karácsonyt távol az otthonától. – És Lyle kezdte! Mi csak mentünk az úton. Ő kezdte az egészet.

– Nos, ezt beleírhatom az adatlapodba. Ha van adatlapod – közölte Loehmann. – És megemlítem a bírónak is, amikor legközelebb találkozunk.

Robert nagyot nézett. Megemlíti a bírónak! A tűző napon állva egész délelőtt ostorozta magát, hogy nem mondta el a tényeket. Lehet, hogy minden rendbe jön? Ennyire egyszerű lenne az egész? Két fehér férfi összefut a folyosón, és ennyi?

– De ne reménykedj, hogy bármin is változtatna – hűtötte le Loehmann. – Felteszem, tudod, kik azok a McCormackék. Veres McCormacké a fél megye, és senki sem akar keresztbe tenni neki, hátha később szívességet kérne tőle. Az egész város ugyanabba a templomba jár, a gyerekeik együtt báloznak az iskolában. Morris bíró engedékeny volt, legalábbis a saját mércéje szerint.

Robert próbálta megérteni az elhangzottakat. Mi köze ennek ahhoz, hogy Lyle McCormack meglökte, és úgy nézett a nővérére? Hogy megérintette Gloria karját?

– Tudod, mit jelent az, hogy „határozatlan idő”, Robert? – kérdezte Loehmann. Robert a fejét ingatta. – Azt jelenti, hogy meghatározhatatlan ideig, ami akár az örökkét is jelentheti. Láttam két vagy három szökevény aktáját, mind fehér fiúk, akiket „határozatlan időre” küldtek a javítóintézetbe. Nem szabadulnak huszonegy éves koruk előtt. Tehát a hat hónap a te szemedben soknak tűnhet… de a bíró próbált belátón ítélni. Túl fiatal vagy a focihoz. Adj hálát ezért!

Minél tovább beszélt Loehmann, Robert annál jobban összezavarodott. Mit érdekli őt egy választás, a bálok és a foci? Mi köze neki ezekhez? Nem is tudta, hogy a javítóintézetben akár huszonegy éves fiúk is lehetnek. Nem igazán illett a fejében élő képhez: néger kisfiúkat látott, iskolapadban.

És Loehmann nem említette azt a dolgot sem, ami Robertet a legjobban aggasztotta amellett, hogy ilyen sokáig távol kell lennie Gloriától. De eddig túl félénk volt ahhoz, hogy kibökje.

– Igazak a történetek? – kérdezte a bátorságát összeszedve.

Loehmann megint nem az útra figyelt. Pislogás nélkül bámult rá. Komoran, mint egy temetésen.

– Milyen történetek?

– A… – Robert megküzdött a szóval. – A… gonosz kísértetekről.

Loehmann szemmel láthatóan megkönnyebbült, és újra a vezetésre összpontosított.

– A gracetowni kísértethistóriák… Életemben nem láttam még ennyi babonás embert. Annyi gyerekkel találkoztam már ezen a nyáron, és csak a fura hangokról beszélnek, amiket a házban hallanak.

– Mert csak gyerekek láthatják és hallhatják őket – magyarázta Robert. – Ezért.

Bolond volt, hogy azt képzelte, Mr. Loehmann majd hinni fog a kísértetmesékben. Előbb-utóbb minden felnőtt elveszíti a türelmét a kísértetekkel kapcsolatban, még a gracetowni felnőttek is, bár gyerekkorukban ők is látták a bajkeverő rémeket, akik néha a csínyeknél jóval rosszabb dolgokat művelnek. Nyaranta a kisbabák álmukban meghalnak, annyira megrémülnek tőlük. Vagy az éjszaka folyamán összetörnek tányérok, tönkremennek eszközök, és a gyerekekre kenik őket. A barátja, Sammy, azt mesélte, hogy látott egy teljesen pucér fehér nőt holdfényben, aki a hálószoba ajtajában állt, ő meg igazinak hitte és bepisilt a félelemtől, mert Sammy is hiába csak tizenkét éves, ha valaki meghallja, hogy egy fehér nő közelébe ment, biztosan meglincselik.

Loehmann elnevette magát.

– Nos, neked is azt mondom, amit a többieknek: nincsenek kísértetek. Ez megingathatatlan tény. Ha lennének is, én nem a kísértetektől tartanék a javítóintézetbe vezető úton. – Komor tekintettel nézett Robertre, amikor ezt mondta.

Négy duzzadó tőgyű tehén csellengett fel az útra, mindkét sávban ketten voltak. Csak akkor emelték fel a fejüket, amikor Loehmann rájuk dudált. Suhintottak egyet a farkukkal, de nem mozdultak. Az autó megállt.

Ültek és vártak. A papa centiméterenként haladt volna előre, hogy mozgásra bírja őket, de Mr. Loehmann nem csinált ilyet, és Robert nem merte ajánlani. Loehmann talán nem akarta megkarcolni az új kocsiját, vagy tudta, hogy még a tehenek is felbőszülhetnek, ha nógatják őket. De Robert Stephens bárminek örült, ami késleltette a megérkezést a javítóintézetbe.

Felbukkant egy emlék, ami elől Robert próbált elbújni: Sammy bátyja, Luke a javítóintézetben halt meg. Három évvel ezelőtt Luke és a haverjai elkötöttek egy kocsit a Fő utca ruhaüzlete mögül, ezért hosszú büntetést kapott, és Sammy családja csak egyszer látogathatta meg. Sammy azt mesélte, hogy alig ismert rá a bátyjára: lefogyott, a tekintete űzött lett, mint egy macskáé, az arca egy öregemberé. Remegett a keze. Amikor Sammy rákérdezett, hogy mi történt vele, Luke azt felelte, hogy a javítóintézet tele van kísértetekkel, akik éjszaka nem hagyják nyugodni. Akik néha kirángatják az ágyából. Azt mondta, hogy a sikolyok miatt senki sem tud aludni, meg azért sem, mert attól félnek, hogy rájuk kerül a sor. És amikor Sammy megkérdezte, mit csinálnak a kísértetek, miután kirángattak az ágyadból, Luke öregesen, a szemében könnyekkel csak a fejét csóválta. Pedig Luke soha nem sírt, akkor sem, amikor leesett a Sammyék háza melletti tölgyfáról, és két helyen eltört a karja. Sammyt a javítóintézetbe tett látogatás után rémálmok gyötörték, ezért a családja nem vitte többet oda.

Egy évvel később Sammy családja levelet kapott, hogy Luke meghalt. Az igazgató azt mondta, hogy hőgutát kapott, amikor szökni próbált, de ezt senki sem hitte el, Sammy pláne. Luke-ot a javítóintézetben temették el, rendes szertartás nélkül, így a család el sem köszönhetett tőle. Sammy két héttel ezelőtt a horgásztónál meg is mondta Robertnek: „A mamád rákban halt meg, az én anyám viszont élőhalott, mióta kiderült, hogy Luke nem jön többé haza.”

A Sammyvel kapcsolatos undok gondolatok akkor bukkantak fel, amikor megtelt a gyomra és elmúlt az éhség. A szervezete apránként, egyesével próbált megbirkózni a felmerülő gondokkal.

– Okos fiúnak tűnsz, Robert.

– Igenis, uram – felelte Robert, de csak azért, hogy ne mondjon ellent a férfinak. A tanára egyáltalán nem így látta a dolgot.

Mr. Loehmann a teheneket bámulta, cigarettát tartó kezét kilógatta az ablakon.

– Ha okos vagy, eleget tanulsz majd ahhoz, hogy kijuss, és soha többé ne kerülj vissza. Az a hely nagy összeget fizet a megyének minden odaküldött fiúért, téged tulajdonképpen eladtak. Ezt sohase felejtsd el! Nem áll érdekükben hazaküldeni. Mindent megtesznek majd, hogy ott tartsanak. Minden gond, minden különleges készség bajt jelent. Próbálj láthatatlan maradni!

Ilyen ijesztő szavakat Robert még sohasem hallott, kivéve, amikor Gloria azt mondta, hogy a mama haldoklik. Felértek egy gyomrossal, kilopták a levegőt a tüdejéből. Ő azt hitte, iskolába jár majd, söpröget, esetleg dolgozik egy kicsit.

– Hallottad?

– Igen, uram – suttogta.

– Nem akarlak megijeszteni, azt viszont nagyon szeretném, hogy hazakerülj, amíg van esélyed egy kis gyerekkorra. Hogy visszakerülj egy rendes iskolába, hogy legyen belőled valaki.

– Ez nem iskola?

– Ó, termek, azok vannak, de börtön. Szerintem ezt már úgyis tudod.

Az utolsó falat mintha megpenészedett volna Robert szájában. Felmerült benne, hogy kihányja az ebédet. Eddig miért nem gondolt a börtön szóra? Ő nem olyan kemény, mint az apja, aki annak idején bokszoló volt. A börtönben a legkeményebb fiúk várják.

Biztos volt benne, hogy ő is összepisili magát, mint Sammy, amikor meglátta a fehér hölgy kísértetét az ajtóban, ám akkor a kocsiablakban megpillantott valami színeset: az előttük elterülő tó partján olyan gyönyörű pávát látott, amilyet még soha, széttárt faroktollakkal. Ilyen színeket elképzelni sem tudott. Azokból a tollakból szőhették József kabátját a Bibliában. A mama mosolygó arca jelent meg előtte, mintha azokban a színekben kelt volna életre.

– Néha tucatnál is több pávát látok errefelé – jegyezte meg Mr. Loehmann.

– Kiszállhatok megsimogatni? – kérdezte Robert.

– Sajnos nem. Elszaladna… vagy te szaladnál el. – A férfi szavai keményen koppantak, és mindketten tudták, hogy igaza van: Robert el akart szaladni. A keze a kilincs felé rándult, szinte az akarata ellenére.

Loehmann kőmerev állkapoccsal a tehenek közé centizte a kocsit, és gyorsítani kezdett, amikor az állatok lustán ballagva utat adtak neki.

Robert még hátrapillantott a pávára, próbálta összeszámolni a faroktollakon látott színeket, és a hatalmas, zöld legyezőre festett lila és kék szemek visszabámultak rá. Zöld, mint a horgásztó. Sötétlila, mint az éjszaka. Amikor a madár gombostűfejnyire zsugorodott az úton, majd emlékképpé vált, Robert szemébe megint könnyek gyűltek, égették. Nem fogok sírni, mondta magában. Nem fog sírni. A javítóintézetben nem lehet síró-pityogó. A kemény legények nem hagynak békét a sírósoknak.

Az út hátralevő részét némán tették meg.

5

Első ránézésre Gloria nem is találta olyan szörnyűnek a kapu feletti szögesdrótot.

GRACETOWNI FIÚ JAVÍTÓINTÉZET – Alapítás éve: 1901, ezt festették a kapura paloták felirataihoz méltó betűkkel. A behajtó másik oldalán, két tüskével is ellátott kapuoszlop között egy kék-sárga molinó lengedezett: GRACETOWNI BULDOGOK, 1A DIVÍZIÓ BAJNOK 1949 1947 1946.

Pont olyan szépnek látta, mint ahogyan az emlékezetében élt. Akár egy kisebb egyetem, amelyet nyugat felől fenyőiskola, keleten kukoricaföld határol, aztán már csak vad erdőségek veszik körül. Még most sem volt képes szemet hunyni afelett, hogy milyen csinosak a vörös téglás épületek, és a végtelen, gondosan nyírt gyepen futó takaros járdák. Kétszáz hold lenne? A gazdaságokból ítélve jóval több. Mindig azt remélte, hogy a mama kívánságának megfelelően egy nap majd beiratkozhat a Spelman Főiskolára – a papa megígérte, hogy mindent megtesz azért, hogy a mama álmát valóra válthassa –, és a javítóintézet nem sokban különbözött attól, ahogyan a varázslatos atlantai kampuszt elképzelte. A kapu tárva-nyitva állt, és egy kavicsos útra nyílt, amely a legközelebbi egyszintes, borostyánnal benőtt téglaépülethez vezetett.

De Gloria pontosan tudta, hogy a gonosz a szemnek láthatatlan. Rossz előérzete támadt, libabőrös lett a karja: a felszín alatt ott lapul az ocsmányság. Nem sokkal azelőtt, hogy az orvos közölte, a mamának rákja van, egy reggel meglátta az anyját a mosdókagyló mellett, és tudta, hogy egy letűnt kor emléke. Most pont úgy félt, mint akkor. Hol volt ez az előérzet, amikor elkísérte Robertet az iskolába? Miért jelentkezett túl későn?

Ide, kutyuli-mutyuli!

A jövő emléke olyan hangosan kongott Gloria fejében, hogy azt gondolta, talán Miz Lottie is hallja a gúnyos hangot. Vagy lelki szemeivel látja a réges-régi akasztófát az erdőben, amely gyászos madárként, alig hallhatóan szólítja magához. Mennyi néma sikoly! Csak varjak károgtak? Bár azóta idősebb lett, és a megérzések elhalványultak valamicskét, néha nehezére esett megállapítani, mi a valóság, és mi a képzelete szüleménye.

Miz Lottie a kapu előtt, az út szélén állította meg a teherautót. Egy tervre várt. A motor prüszkölve, panaszosan zúgott. Miz Lottie lekapcsolta, hogy takarékoskodjon a benzinnel. Gloria remélte, hogy a Vén Suzyt életre tudják majd kelteni a hazaútra is.

– Hát, gyermek, ha már megérkezett, nem hiszem, hogy odaengednek hozzá. Látogatásig vagy mifenéig biztos nem. – Miz Lottie előregörnyedt. Kis görccsé zsugorodott az ülésen. Ő is félt ettől a helytől.

– Ne menjünk be, és próbáljunk beszélni az igazgatóval?

Miz Lottie tétován a kapura meredt. A kormányt markolászta, aztán az ölébe ejtette a kezét.

– Az apukáddal történtek után… szerintem nem köllene, csibém.

– Miért ne? Nem csináltam semmi rosszat.

– Ennek semmi köze a jóhoz vagy a rosszhoz – magyarázta Miz Lottie. – Robbie-nak is árthatunk, ha sokat akadékoskodunk. Mintha azt gondúnánk, hogy jobbak vagyunk a többi színes bőrűnél. Várjunk kicsit, hátha megjön. Ha elkéstünk, visszamegyünk, oszt idetelefonálunk, hogy mikor van látogatás.

– A papa nem ezt tenné. Már régen bement volna – jegyezte meg Gloria.

– Ühüm. Az már egyszer biztos – értett egyet vele Miz Lottie. – Ezért köllött Chicagóba menekülnie. Pont ezért nincs itt, hogy nevelje és megvédje a gyerekeit. Ebbe’ igazad van. Sok jó ember fekszik a főd alatt, aki túl korán találkozott a teremtőjével, csak mer’ apád nem bírt megülni egy helybe’, oszt feltüzelte vele a fehéreket. Nekem aztán ne magyarázzad, ő mit tenne! – Miz Lottie most először tűnt bosszúsnak, még a tájszólását is elővette, pedig Gloria közelében igyekezett nem használni; a lány jóval tovább jutott annál a három osztálynál, amit ő elvégzett. Miz Lottie szülei rabszolgák voltak, és haláluk napjáig ott dolgozott velük a dohányföldeken részes aratóként. Gyerekkorában ki kellett menekülnie egy égő házból, és Rosewoodban is elveszített rokonokat. Gloria most Rosewoodot látta Miz Lottie ijedt pillantásában.

Így aztán nem nevezhette sem butának, sem gyengének, sem hazudósnak. A lány több éjszakai beszélgetést kihallgatott a szülei között, és a mama figyelmeztette a papát, hogy nagy árat fog fizetni, ha megszervezi az üzemi munkásokat, és színes bőrű szavazókat regisztrál. Ez az ősz hajú asszony, akinek az évek ráncokat véstek az arcára, néha olyan büdös, mintha összecsinálta volna magát, de az esze vág, mint a papának. Miz Lottie és a papa hasonlítanak egymásra, bár ezt egyikük sem szívesen ismerné el.

De, jaj, ez fáj! Gloria nem számított arra, hogy kitaszítottként kell ülnie és várnia a kapu előtt.

Akkor mi lesz, ha nem késtek el, és megérkezik a rendőr kocsija? Az se jobb.

– Itt fognak elhaladni mellettünk, Miz Lottie.

– Akkor majd integetsz. Hadd lásson! Mosolyoghatsz is rá, arra nagy szüksége lesz. – Gloria erősen kételkedett benne, hogy képes lesz mosolyogni. Már a gondolattól is könnybe lábadt a szeme.

– Nyugodj már meg! – szólt rá Miz Lottie. – Attól nem leszünk előrébb, ha izgulsz!

A párhuzamosan futó út felől motorzúgást hallottak. Egy teherautó közeledett, de lehet, hogy kettő. Gloria rozsdás ajtaja megnyikordult, amikor kinyitotta, hogy lehuppanhasson a földre.

– Ne szaladj ki az útra!

– Azt akarom, hogy meglásson.

– Aztán nehogy téged is bezárjanak!

De nem járőrkocsik érkeztek: ezek böhömebbek voltak, rendesen felverték a port, amikor elgurultak a fenyők előtt. Előtűnt az első jármű: egy traktor utánfutóval, amelyről fehér fiúk lógatták a lábukat; olyan volt, mint egy hatalmas hernyó. A hintázó lábak megmerevedtek, amikor a fiúk megpillantották Gloriát, legalább tíz szempár szegeződött rá. A Fő utcán egy ilyen járműből beszólogattak volna neki, megdobálták volna szögekkel és ceruzával, de ezek a fiúk csak bámultak rá, mint egy jelenésre. Viszonozta a fáradt pillantásokat, végigmérte összesarazott munkaruhájukat.

A második traktor ott zötyögött a nyomában, annyi különbséggel, hogy ezen néger fiúk ültek. Kétszer annyian, legalább húszan. Gloria kalapáló szívvel kereste Robert orrát, állát, szemét, szemöldökét; a nyakát nyújtogatva próbálta a messzebb ülők arcát kivenni. Pár lépés erejéig futva követte a traktort, és néhány fiú izgatottan, magát kihúzva nézte, hátha egy szerettük érkezett meg. Voltak közöttük kamaszok is, páran olyan fiatalok, mint Robert; barna bőrük fénylett az izzadságtól. De Gloria nem látta az öccsét, így megtorpant, amikor a második traktor behajtott a kapun az első után.

Csalódottan vette tudomásul, hogy nem látta Robertet, de meg is könnyebbült. Az öccse még nem ült ott a kimerült, túlhajszolt fiúk között.

– Gondolom, reggel kiküldik őket dolgozni – jegyezte meg Miz Lottie.

– Hova küldik őket?

– Nem tudom, gyermek. A javítóintézetnek több földje, gazdasága van. Az egész országot elláthatnák kukoricával. Ott dolgoztatják ezeket a fiúkat. Vagy bérbe adják őket.

A papa mindig abban reménykedett, hogy Robertnek sohasem kell egyetlen fehér ember földjén vagy fáskertjében dolgoznia, és a fiúra tizenkét évesen máris ez a sors vár. Iskolába kellene járnia, nem munkatáborba! Ez valami rémálom lehet, nemsokára felébred, és a rendőr nem áll az ajtó előtt.

A főúton egy zöld kombi bukkant fel, az oldalán fabetétekkel, a kormánynál fehér férfival. A jármű lelassított, és Gloria meglátta Robertet. A fiú az anyósülésen ugrándozva kiabált ki a nyitott ablakon:

– Ő az! A nővérem, Gloria!

A kocsi szinte még meg sem állt, Robert már ugrott is ki belőle, és olyan lelkesen rohant a lányhoz, hogy majdnem orra bukott. Épnek tűnt, és az arcán ragyogó öröm Gloriára is átragadt. Kacagni kezdett, és úgy szorította az öccsét, hogy a szívük egymás mellett dobogott.

– Jól vagy? Nem bántottak? – kérdezte.

– Nem. Még szendvicset is adott.

Gloria most először nézte meg magának a hórihorgas, fiatal, fehér férfit, aki szürke lenvászon öltönyben szállt ki a kocsiból. Arra számított, hogy dühös lesz, de inkább lemondónak, fásultnak tűnt; egy zsebkendővel törölgette a homlokát. Óvatosan odalépett Gloria és a teherautó közé, nehogy a lánynak eszébe jusson felnyalábolni az öccsét, és elmenekülni vele. Lopva a javítóintézet felé pislogott.

– Haddock nagyon ad a szabályokra, igyekezzetek elköszönni egymástól! – utasította őket. – Vasárnap van látogatás. Úgy emlékszem, déltől kettőig.

A lány azonnal tudta, hogy a sofőr nem Floridában született, de még csak nem is délen. Északi akcentusa, négerek közötti fesztelensége elárulta. Gloria szíve megdobbant.

– Tudna segíteni nekünk, uram? – kérdezte. – Félreértésről van szó. Robert jó gyerek, nem kellene itt lennie. A bíró időt sem adott, hogy elmagyarázzuk a helyzetet.

– Igen, jó gyereknek tűnik – felelte a férfi, de véletlenül sem reményt keltő hangon. – Neki is megmondtam, hogy megpróbálok beszélni a bíróval. Viszont a hat hónap nem olyan szörnyű. Csinálja, amit mondanak neki, és minden rendben lesz.

– De uram… – Gloria gondolatai sebesen követték egymást, jó benyomást akart kelteni a férfiban, megértetni vele, hogy Robert nem egy zsák takarmány, akit egy fél évre félre lehet tenni. – A nevem Gloria Stephens. A kocsiban ülő hölgy Lottie Mae Powell, Robert keresztanyja. – Miz Lottie integetett nekik.

A férfi barátságosan elmosolyodott, és megbillentette a kalapját Miz Lottie felé. Hangosabban beszélt, hogy az idős asszony is hallja.

– David Loehmann. Szociális munkás vagyok Tallahasseeből. Más ügyben jártam Gracetownban, de megkértek, hozzam el Robertet. A következő fog most történni, asszonyom: beviszem a főtanfelügyelőhöz, Mr. Haddockhoz, hogy elintézzék a felvételt. Kap ruhát, cipőt, ételt, és mindent, amire szüksége van. A fiúk hálótermekben alszanak. Ő a színes bőrűek részlegén lesz.

– De dolgoztatni fogják? – kérdezte Gloria. Még látta a traktorokat, egyre zsugorodtak a távolban. – És az iskola?

– Minden fiú dolgozik egy kicsit. De ne aggódjon, az oktatásáról is gondoskodnak. Ismerem a tanárokat, kiválóak. Jó fizetést kapnak, remek munkahelynek számít.

A csinos lány ragyogó, mandulavágású szeme David Loehmannra tapadt, itta minden szavát. Okos gyerek. Ő és a fiú is. Loehmann próbált derűt csempészni a hangjába, talán túl sokat is, de egyszerűen nem bírta rávenni magát arra, hogy Gloria Stephensnek és annak a szempárnak rossz hírekkel szolgáljon. A kisteherautóban ülő öregasszonynak sem, akit elkábított a hőség.

Tehát ezek Robert Stephens rokonai. Szinte már akkor hallott a férfi szakszervezeti törekvéseiről, amikor a családjával leszállt a vonatról, és rögtön azt gondolta, bátorságra vall, hogy lincsfölde szívében valaki megpróbálja összefogni a négereket. Azt is észrevette, hogy egyetlen néger sem merészkedett be Gracetownba sötétedés után.

„Stephens, az a büdös nigger” még Tallahasseeben is témát szolgáltatott a bárpultoknál és a bisztrókban, ezért nem csodálkozott a nemi erőszak vádján. David Loehmann nem tudta, mi történt vagy mi nem történt a Pixie’s mögött azon az éjszakán, de a bíróságon hallotta a pletykát, miszerint az a lány, Lorraine nem is járt arrafelé a támadás időpontjában, a városi tanácsban dolgozó nős pasija verte véresre. Azt is hallotta, hogy Robert Stephens nem látogatta a Pixie’st, azt a Gracetown határán kívül működő út menti csehót. Ez meg is magyarázza, Posey seriff miért nem kutat fel eget-földet, hogy Robert Stephenst visszahozza Gracetownba, és bíróság elé állítsa. Ugyan mennyi erőfeszítésbe telne megtudni a címét, amikor a gyerekei itt élnek?

De meglelték a módját, hogy fogást találjanak rajta: a fián keresztül. Az ifjabb Robert Stephens ellen meghozott ítélet talán visszacsalja az idősebb Robert Stephenst a városba. Vagy pitiáner bosszúnak szánták, amivel a saját apjának is szembe kellett néznie, amikor a háború előtt New Yorkban beszervezte a dolgozókat az Amerikai Munkásszövetségbe. Az sem volt kellemes élmény, de első kézből láthatta, hogy a délen élő négerek helyzete ennél sokkal rosszabb, sőt, azoké a csóró fehéreké is, akiknek egyetlen vigaszként az szolgál, hogy valamivel jobban állnak a négereknél.

De megígérte Sarah-nak. A fiúkat máris csúfolni kezdték göndör, fekete hajuk miatt, rájuk sütötték, hogy nemcsak zsidók, de „félig niggerek” is. New Yorkban írogathatta a csekkeket, de itt az is elég, ha felemeli a fejét, máris felgyújtják a házát. Abban a pillanatban, amikor meghallotta Robert Stephens és Lyle McCormack nevét, tudta, hogy ki kell szállnia az ügyből. A fenébe is, hiszen majdnem biztos volt benne, hogy a pattanásos képű rendőr elkíséri a javítóintézetig, csak hogy megfélemlítse. Éjt nappallá téve azon dolgozik, hogy javítson mind a fehér, mind a néger gyerekek körülményein, egyenlő figyelemmel és gondoskodással fordul feléjük. Néha csak meleg étellel és vetett ággyal tud igazságot szolgáltatni nekik.

– …tehát nem sok mindent tehet – hallotta magát. Nem akarta, hogy meglássák, amint Robert Stephens családtagjaival beszél. A kapuban álló fehér kertész máris közelebb húzódott hozzájuk, talán hallgatózni akart. – De, mint megmondtam, aggodalomra semmi ok. Minden rendben lesz.

Az idős asszony, a lány és a fiú rábámultak, nem hittek neki. A tekintetük arra emlékeztette a férfit, hogy talán távoli unokatestvérei is ilyen beszélgetéseket folytattak a bürokratákkal Münchenben, mielőtt bevagonírozták őket.

– Uram, az öcsém nem kapott ügyvédet – próbálkozott Gloria. – Nem kellett volna kapnia?

Loehmann felsóhajtott. Ez a lány a vesztére ilyen okos.

– Nos, az attól függ. Fiatalkorúak esetében nem annyira lényeges, mert nem volt esküdtszék. Az a találkozó Morris bíróval nem számít hivatalosnak.

– De nem az kellett volna? – feszítette tovább a húrt Gloria. – Mármint esküdtszék? Ha bűnt követett el? – Robert szorosan ölelte a nővérét, a várakozás izgalmában egyik lábáról a másikra állt, arra számított, hogy egy kimondott szó talán elhozza neki a szabadságot. Az életét is rábízta volna a lányra. – Hogy a mi szemszögünkből is elmondhassuk a történteket?

– Megismétlem: fiatalkorúak, kisebb szabálysértések esetében nem. Esküdtszéket nagyobb bűncselekményeknél hívnak össze. Ezt a bíró egymaga is mérlegelhette.

Gloria pislogott. A rejtegetni próbált könnyek arculcsapásként érték a férfit.

– Elmesélte önnek Robert, hogy Lyle McCormack megragadta a karomat? Hogy illetlen dolgokat mondott nekem? Hogy ő csak Lyle McCormack kéretlen közeledésétől akart megmenteni?

Loehmann szája kiszáradt.

– Nem, kisasszony, nem mesélte el. Nagyon sajnálom.

A lány olyasvalamire vár, amit ő nem tud megadni neki. Nem Gracetownban született, ezért Gloria azt hiszi, hogy különb, mint azok. Az öregasszonynak hogy kiguvadt a szeme, amikor asszonyomnak szólította! Ettől a szokástól szabadulni kell, de az udvariasságot a fogmosással egy időben tanulta meg. Nem is érti, hogy lehet ősz hajú néger férfiakat és nőket lánynak, néninek, fiúnak vagy bácsinak szólítani. Florida nyelvét még tanulnia kell.

– Elérhetem valahol? – kérdezte Gloria feszülten. – Van névjegykártyája?

Loehmann teátrális mozdulatokkal végigtapogatta a zsebeit, pedig pontosan tudta, hogy legalább tucatnyi névjegykártya lapul a tárcájában.

– Elfogytak, de az állami gyermekvédelmi szolgálatnál dolgozom. Lebetűzöm a nevem: L-O-E-H-M-A-N-N. Ott keressen, ha szüksége lenne rám.

Kéretlen emlékkép villant fel benne: egy zilált fehér anya, aki megállította a folyosón, és elmesélte, hogy a fiát maga Haddock főtanfelügyelő verte el úgy, mint a lovat. Az asszony erősködött, hogy ismer egy másik anyát, akinek a fia sohasem került haza egy szökési kísérlet után, biztosak benne, hogy megölték.

A pillanatnyi lelkifurdalás hatására majdnem adott Gloria Stephensnek egy névjegyet, mert azon feltüntették az otthoni telefonszámát is, de aztán eszébe jutottak a fiai, és meggondolta magát. Egy éve sincs még Floridában. Nem engedhet meg magának ilyen idealista hibákat, míg ő is csak tanulja a szokásokat egy olyan környezetben, ahol a városlakók szerint a „niggerbarátság” rosszabb, mint maguk a négerek. A sokadik játszótéri összetűzés után Mikey és Josh még mindig álomba sírják magukat. Jövőre, ha Isten is úgy akarja, magániskolába küldi őket. Akkor talán megkockáztatja, hogy szembeszáll Haddockkal.

Gloria mindezt leolvasta az arcáról. Tudta, hogy a férfi nem fog neki segíteni.

– Nos, Mr. Loehmann, ez az én testvéremmel nem fog megtörténni – közölte a lány. – Kijuttatom Robertet. Nem számít, mibe kerül.

– Akkor a legjobb kezekben van – felelte a férfi derűsen. De a szeme sarka megrándult.

A szomorú, néma délután csendjét távoli gépzúgás törte meg. Gloria megölelte Robertet, állát a fiú csatakos dróthaján nyugtatta. Milyen magas lesz, mire hazakerül? A fiú rázkódott a zokogástól, mire a nővére megsimogatta a hátát.

– Hallod, Robert?! – suttogta. – Kijuttatlak, amilyen gyorsan csak lehet. – Robert nekidőlve bólintott. Forró könnyei átáztatták Gloria ruháját.

– Legalább láthattalak, nem, kisnyuszi?

Robert ismét bólintott. Az elképzelhetetlen lett volna, ha nem találkoznak Gloriával. A kapunál várakozó nővére és Miz Lottie bizonyították számára, hogy Isten igenis vigyáz rá, ahogy a mama megígérte.

– De legyél nagyon jó, tanulj rendesen, és tartsd magad távol a bajkeverőktől! – sorolta Gloria.

– Beküldök neked egy édesburgonya-pitét! – tette hozzá Miz Lottie, mire Robert elmosolyodott. Az öregasszony mindig azt emlegeti, amikor hatévesen egy pite felét egymaga eltakarította az asztalról. – Gyere csak ide, fiú! Nekem is jusson a jóból!

Robert odaszaladt a kisteherautó vezetőülés felőli ablakához, és ráállt a fellépőre, hogy elérje Miz Lottie-t.

Az asszony gyors puszit nyomott az arcára. Robert ép füléhez hajolva suttogni kezdett:

– Senki, se fehér, se színes bőrű ne tudja, milyen okos vagy! Hallottad? És soha ne beszélj az apukádról!

– Igenis, asszonyom – felelte Robert.

– Légy láthatatlan, Robert! – tette hozzá Mr. Loehmann az úton állva. – Térj ki a főtanfelügyelő útjából! – A hangja megtörte a vigasztaló meghittséget. Robertnek eszébe jutott, mit hallott Mr. Loehmanntól, amit nem osztott meg Gloriával és Miz Lottie-val. Jól tette, mert akkor Gloria is sírna.

Robert letörölte a könnyeit. Meg kell szoknia, hogy senkit sem ölelgethet, és nem sírhat. Mondjuk, a mama halála és a papa távozása után ezt nagyjából meg is szokta.

– Lehet, hogy zongorájuk is van – jegyezte meg.

– Ó, az van! – lelkendezett Mr. Loehmann. – Sőt, működik egy néger menetzenekar is. Felvonulnak a karácsonyi ünnepélyen. Majd megmondom a bentieknek, hogy szereted a zenét.

Mindannyian úgy tettek, mintha mosolyognának. Gloria megragadta Robertet, hogy még utoljára, szomorúsággal telve magához ölelje, de a fiú elhúzódott tőle.

– Nem vagyok kisbaba – mondta. – És nem félek.

A lány Robert arcára simította két kezét.

– Nagy szart – suttogta, mire mindketten vigyorogni kezdtek. Robert még nem hallotta Gloriát férfiként káromkodni. Majdnem elröhögte magát, de gyorsan rájött, hogy a nővére pont ezért mondta.

Visszaszaladt a nyitott kocsiajtóhoz. Hosszú még az út az épületekig, és amíg az autóban ül, a legrosszabb nem kezdődik el.

– Vasárnap találkozunk, Robert! – kiáltotta utána Gloria.

– Mint mondtam, a látogatás dél és két óra között van, de nézzen utána! – szólalt meg Loehmann. – Fel kell iratkoznia, mielőtt idejön, különben nem engedik be. Bármikor telefonálhat kilenc és öt között, addig vannak nyitva. Nem árt már a hét elején ideszólni, mert gyorsan elfogynak a helyek.

– Köszönöm a segítségét, uram. – Gloria alig tudta elnyomni a hangjában a szarkazmust. Két becsapódó ajtó, és a kocsi surrogó hangja jelezte a látogatás végét. Mindannyian hallották az erdő felől a haragos, öblös kutyaugatást.

II
A JAVÍTÓINTÉZET

6

Rögtön a kapu után annyira felerősödött a füstszag, hogy Robert feltekerte az ablakot. Kereste a tüzet az erdőben és a melléképületeknél, de semmit sem látott. Majdnem öklendezni kezdett a bűztől. A tojássaláta savanykás íze megkeseredett a szájában.

– Honnan jön a füst? – kérdezte.

Mr. Loehmann üres tekintettel bámult rá. Ahogy közelebb értek az első épület előtti lekövezett, kör alakú feljáróhoz – mindjárt rá is hajtanak –, maszkká merevedett az arca, mint a rendőrnek. A láthatatlan füst mardosta Robert gyomrát: nem éhség volt ez, annál sokkal rosszabb.

– Tudsz főzni? – kérdezte tőle Loehmann.

– Rizst és rántottát. – Gloria megtanította neki, miután a papa elment. Panaszkodott, hogy nem igazság, hogy a fél napot a konyhában tölti, és még az öccsére is főzhet.

– Akkor ezt mindenképpen említsd meg! A konyhai munka nem rossz, ott négerek dolgoznak. Így legalább nem kell kimenned a napra.

Lehet, hogy onnan száll a füst? A konyhából? De nem… ez égett szag, nem ételé. Mintha az erdő lángolna körülöttük. Vagy az iskola. Nem kérdezősködött tovább Loehmann-nál. Az nem lehet, hogy a férfi nem érzi.

Talán azért érez füstszagot, mert nyár van, és nyáron a nem létező dolgoknak íze-bűze van. Néha furcsa hangokat adnak ki magukból. A gyerekek nyáron látott és szagolt dolgai általában eltűnnek, ha az ember ügyet sem vet rájuk. Gloria így magyarázta neki, amikor még ő is észlelte őket, de aztán túl idős lett hozzá. A kísértetek nyáron bújnak elő. Létezik, hogy egynémelyik füstszagot áraszt?

Rákanyarodtak a kör alakú feljáróra, és a javítóintézet főépülete úgy jelent meg a szélvédő mögött, mint a mozivásznon. A kétszintes épületen magas ablakok sorakoztak, a zöld indák szinte teljesen benőtték a téglafalakat. A két emeleti ablak alatt, amelyek szemüregként meredtek maguk elé, szakállként lógtak a levelekkel teli ágak.

Robert még sohasem járt olyan épületben, ami ennyire élt, sőt, várt rá. Ez egy gonosz hely, és ez a ház a gonoszság szíve.

Arra számított, hogy Loehmann villámgyorsan elhajt vele, hogy megoltalmazza, de a kocsi megállt, és a férfi kikapcsolta a rádiót. Majd a zsebébe nyúlt, és elővett egy tárcát. Kihúzott belőle egy fehér kártyát, és Robert kezébe nyomta.

– A nővérednek kellett volna adnom egyet, de ezen ott a számom. Ha szükséged van rám, hívj fel!

– De… – Nem hagyhat itt egyedül! Ezt akarta mondani, de nem maradt ideje rá, mert Loehmann kipattant az autóból, és Robertnek is intett, hogy szálljon ki, még utoljára csússzon végig az agyonizzadt bőrön. A fiú megérintette a csillogó kormányt, bakancsos lábával rányomott a gázpedálra, és azt kívánta, bár járna még a motor. Aztán már odakint állt, a kaland véget ért. Most jön a többi.

A nadrágján nem volt zseb, azt meg gyanította, hogy a papa munkásingét le kell vennie. Látott néhány fehér fiút, akik az épület mellett téglát raktak, és egyforma szürke inget viseltek. Éppen csak rápillantott a kártyára – David R. Loehmann, Floridai Gyermekvédelmi Szolgálat –, aztán a bakancsába csúsztatta, begyűrte a zokni alá. Ott talán biztonságban lesz. Egy dolgot talán megtarthat.

A Gracetowni Fiúiskolába hat széles lépcsőfok vezetett. Az előcsarnok olyan tágas volt, mint egy múzeum. A falon Florida kormányzójának, Fuller Warrennek a portréja függött, ezt Robert felismerte, mert az ő iskolájukban is lógott egy ilyen kép. Mr. Harris azt mondta az osztálynak, hogy a kormányzó beszédet tartott a Klan ellen. („Bagoly mondja verébnek, hogy nagy fejű”, tette hozzá a papa.) Ezen a képen legalább kedves a tekintete. A kép mellett egy nagyobb vitrinben mosolygó fehér fiúk képeit, kupákat és focis zászlókat állítottak ki.

A vitrin alatt egy olyan hosszú kanapét látott, ami a fél házukat elfoglalta volna.

A kanapé mellett meg egy akkora rádió terpeszkedett, amekkorát Robert még sohasem látott, az állványa legalább húszéves, és négy lábon állt, mint egy igazi bútor. Nem szólt, de arra gondolt, ha bekapcsolják, a kapuból is hallani lehet.

Olyan sokáig nézte ezt a rádiót, hogy először észre sem vette a fehér nőt, aki egy csukott ajtó melletti asztal mögött ült. A nő barnásvörös haját a feje tetejére tupírozta, és színben hozzá illő szemüveget viselt. Loehmann odalépett, és megbillentette a kalapját.

– Jó reggelt, Doris! Ezt a fiút küldte Morris bíró – közölte. – Robert Stephens a neve.

A nő intett egy papírlappal.

– A b szakasszal ne foglalkozzon!

Loehmann lehajolt és írni kezdett.

– Az a-val sem tudok mit kezdeni.

– Az nem számít – felelte a nő. – Majd Haddock főtanfelügyelő úr elrendezi. Ez rúgott bele Lyle McCormackbe? – A nyakát nyújtogatva próbálta jobban szemügyre venni Robertet, akinek félrevert a szíve, amikor Lyle nevét meghallotta. Mindenki tud róla?

A nő szemöldöke meglepetten a homlokára szaladt, amikor meglátta. Elvigyorodott.

– Ez a nyamvadt kis nigger? Veres ma már kétszer ideszólt, hallania kellene, amikor Lyle-ról és a focitáborról siránkozik. Mintha Lyle magával Joe Louisszal bokszolt volna egy menetet.

– Azt gondolom, Robert többel kötötte be – felelte Loehmann körmölés közben. Robert észrevette, hogy megállt a keze a levegőben, amikor a nő niggernek nevezte őt, de aztán folytatta az írást.

A nő egy töltőtollal Robert felé bökött, a mosolya eltűnt.

– Mi járt abban az ostoba fejedben? Ha jól sejtem, az alma nem esik messze a fájától.

A papáról beszél! Újból elkapta a düh, amit a McCormack úton érzett.

– Lyle McCormack lökött meg először – kiáltotta. Bár a bírónak is elmondta volna! Mondjuk, nem ilyen hangosan. – Asszonyom.

A nő összerezzent, arca eltorzult a haragtól. Loehmannra pillantott.

– Majd itt megtanítanak viselkedni. Az már egyszer biztos.

Loehmann visszaadta a nőnek a nyomtatványt.

– Ó! Jól főz.

A nő megnyomott egy gombot, és egy mikrofon fölé hajolt az asztal felett.

– Megjött, Haddock főtanfelügyelő úr! Akit várt. Robert Stephens.

Loehmann nem nézett Robert szemébe. Megveregette a fiú hátát – egyszer, kétszer, háromszor –, és már ott sem volt.

A füstszag felerősödött, amikor Robert benyitott az igazgató ajtaján.

Remegett a lába, amikor belépett Fenton J. Haddock irodájába, meg kellett kapaszkodnia a kilincsben, nehogy összeessen. A férfi asztala mögötti magas ablak annyi szűretlen napfényt eresztett a helyiségbe, hogy Robert csak Haddock arctalan körvonalát látta maga előtt. Olyan nyomasztóan tornyosult fölé, mint a cigarettafüstben fulladozó helyiség, Robert még életében nem látott ilyen magas férfit.

– Gyerünk, csukd be magad mögött! – utasította Haddock, és mély hangja felszántotta a parkettát.

Robert olyan gyorsan engedelmeskedett, hogy az ajtó becsapódott. Egészen kicsi kora óta nem érzett ilyen lüktető feszítést a hólyagjában. Imádkozott, nehogy bepisiljen, össze is szorította a combját.

Haddock a könyvespolc melletti szőnyeg felé bökött.

– Hadd lássalak!

Robert magában könyörgött, nehogy megbotoljon vagy bepisiljen, miközben a zöldesbarna szőttes felé csoszogott, és annyira lehajtotta a fejét, hogy nem is látta, mi van előtte.

– Kérsz cukorkát?

Robert hirtelen nem tudta, miről beszél az igazgató, de aztán felemelte a fejét, és meglátott egy kristály cukrosüveget az asztal szélén, tele olyan piros-fehér papírba csomagolt mentolos cukorkával, mint amit Miz Lottie adott neki a templomban, hogy ne kezdjen fészkelődni az unalomtól.

– Vegyél egyet! – kínálta Haddock, de inkább utasításnak, nem kínálgatásnak hangzott, így Robert vett belőle, és szorosan a markába fogta. Eszébe sem jutott kibontani és a szájába csúsztatni. Önkéntelenül arra gondolt, hogy a kedvesség trükk, meg egyébként sem gyűlt össze annyi nyál a szájában, amennyi a szopogatáshoz kell.

Haddock a térdét magasra húzva felült az asztalra, és hosszú ideig pöfékelt. Keskeny arca beesett, amikor beleszívott a cigarettába. Robert elfordította a fejét, nehogy azzal vádolják, hogy bámul. A könyvespolcon kiszúrt egy százévesnek tűnő, kisebb családi képet, olyan ovális keretben, amilyet a mama is szeretett használni: fehér család, régies ruhákban, egy nappali kanapéján. Egy férfi, egy nő, egy fehérbe öltöztetett, karon ülő kislány egy magas, vékony fiú ölében. A kislány előrenézett, de csukott szemmel, a fiú mellkasának dőlve aludt. Robert semmi örömet nem látott azon a képen. Megnevezni sem tudta az okát, de azok az arcok annyira nyugtalanították, hogy elkapta a pillantását.