A mű eredeti címe

The People on Platform 5

Copyright © Quilson Ltd 2022

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

ISBN 978 963 452 716 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A lányomnak, Elizának.
Kívánom, hogy egyre inkább „Iona” legyél.

Vonatozni csodálatos. Vonattal utazni annyi,
mint látni a természetet, az emberi lényeket,
a városokat, a templomokat meg
a folyókat, valójában tehát magát az életet.

Agatha Christie

IONA

08.05 HAMPTON COURTBÓL WATERLOOBA

Amíg egy férfi a 08.05-ös vonaton haldokolni nem kezdett a szeme láttára, Iona napja nem sokban különbözött a többitől. Mindig reggel fél nyolckor lépett ki a házából. Általában húsz percet gyalogolt az állomásig, vagyis nagyjából tizenöt perccel a waterlooi vonat indulása előtt ért oda. Amikor magas sarkú cipőt viselt, akkor két perccel tovább tartott út.

Ha meg akarta szerezni a kedvenc helyét a kedvenc kocsijában – márpedig pontosan ezt akarta –, kulcsfontosságú volt, hogy időben érkezzen. Míg a divat, a filmek, de még a cukrászsütemények esetében is csodás dolognak tartotta az újdonságot, a napi ingázása során nem szívesen fogadta.

Nemrég a szerkesztője azt javasolta, hogy kezdjen el otthonról dolgozni. Azt mondta, hogy mostanában ez a divat, és Iona tökéletesen el tudná végezni a feladatait távmunkában is. Így egy órával később kellene felkelnie reggelente, győzködte, majd amikor ez nem vált be, úgy akarta elüldözni Ionát az irodából, hogy valami rettenetes dolgot javasolt, amit hot desknek neveznek, és ami – mint Iona később megtudta – azt jelenti, hogy az ember másokkal felváltva használja ugyanazt az íróasztalt. Ő azonban már gyerekkorában sem szeretett osztozni a dolgain. Az a bizonyos Barbie babás incidens a mai napig élénken élt az emlékezetében, és bizonyára az osztálytársaiéban is. Nem, nem, a határokat fontos meghúzni! Szerencsére a kollégái hamar megértették, hogy melyik a kedvenc íróasztala, aminek ezután a közelébe sem mentek.

Iona imádott bejárni az irodába. Szeretett a fiatalok között lenni, akik megtanították neki a legújabb szleng kifejezéseket, lejátszották neki a kedvenc számaikat, és megmondták, mit nézzen meg a Netflixen. Az ő szakmájában különösen fontos volt, hogy legalább egy ujját mindig rajta tartsa a kor eseményeinek ütőerén. Bea, az isten áldja őt, e tekintetben nem jelentett nagy segítséget.

Iona a mai napot azonban nem igazán várta. A legújabb szerkesztője egy teljes, mindenre kiterjedő értékelést tervezett be mára, ami meglehetősen tolakodónak ígérkezett. Az ő korában (Iona ötvenhét éves volt) az ember nem igazán szerette, ha ilyen közelről és minden oldalról megvizsgálják és értékelik a teljesítményét. Bizonyos dolgokat jobb volt meghagyni a képzeletnek. Vagy még őszintébben: egyáltalán nem is gondolni rájuk.

De mit tudott egyáltalán ez a fickó? Akárcsak a rendőrök meg az orvosok, Iona szerkesztői is évről évre egyre fiatalabbak lettek. Ez a legújabb például, bármennyire hihetetlen is, de az internet megjelenése után született! Nem ismerte a világot, amelyben a telefonok a falra voltak szerelve, és az információt a lexikonokból kellett kikeresni.

Iona sóvárogva idézte fel az éves teljesítményértékeléseit azokból az időkből, amikor harminc évvel ezelőtt elkezdett dolgozni a magazinnál. Akkoriban persze nem is „teljesítményértékelésnek” nevezték az ilyen beszélgetéseket, hanem ebédnek, amelyre a Savoy Grill étteremben került sor. Az egyetlen hátulütője a dolognak az volt, hogy időről időre udvariasan el kellett tolnia a szerkesztője kövér, izzadt kezét a combjáról, de Iona ehhez elég jól értett, és majdnem meg is érte a fáradság cserében a vajban és lisztben megforgatott húsért, amelyet a szolgálatkész, francia akcentusú pincér készségesen leválasztott a csontról, és amelyet egy üveg, hűvös Chablis borral öblítettek le. Iona próbálta felidézni, mikor esett meg vele utoljára, hogy valaki – Beát leszámítva – fogdosni kezdte volna őt az asztal alatt, de nem tudta. A kilencvenes évek eleje óta legalábbis biztosan nem került sor ilyesmire.

Belenézett a tükörbe. Ma a kedvenc, piros kosztümjét választotta, azt, amelyikről szinte üvöltött, hogy „Kizárólag üzletről van szó!”, meg hogy „Eszébe ne jusson, uram!”.

– Lulu! – kiáltotta Iona, azután rájött, hogy a francia bulldogja már ott ül a lába mellett indulásra készen.

Ő is a szokások rabja volt. Iona lehajolt hozzá, rátette a rózsaszín nyakörvet, amelyen csillogó névtáblácska lógott. Bea nem szerette Lulu kiegészítőit. Drágám, ő egy kutya, nem gyerek, mondogatta. Iona nagyon is tisztában volt ezzel. Úgy gondolta, a mai gyerekek igencsak önzőek és lusták, és úgy érzik, mindent megengedhetnek maguknak. Ellentétben a drága Luluval.

Iona kinyitotta a bejárati ajtót, és mint mindig, felkiáltott az emeletre:

– Szia, Bea! Elmentem az irodába. Hiányozni fogsz!

Az volt az előnye annak, ha az ember a Hampton Courtnál szállt fel a vonatra, hogy ez volt a vonal végállomása, vagy éppen az induló állomása attól függően, hogy milyen irányba utazott. Milyen szimbolikus!, gondolta Iona. Azt tapasztalta, hogy a legtöbb vég egyben egy álruhába bújtatott kezdet is. Ezt fel is kellene jegyeznie, hogy felhasználja majd az egyik cikkében. Így tehát a vonat többnyire üres volt, feltéve, hogy az ember időben érkezett. Ez azt jelentette, hogy Iona általában elfoglalhatta a kedvenc helyét (a hetedik sorban, a jobb oldalon, a folyosó melletti előre néző ülést az asztalnál) a kedvenc kocsijában: a hármas számúban. Iona mindig is a páratlan számokat részesítette előnyben. Nem szerette, ha valami túl kerek vagy túl kényelmes.

Leült, Lulut a szomszédos ülésre tette, és elkezdte kipakolni a holmiját maga elé. A termoszát, benne zöld teával, amely tele volt öregedésgátló antioxidánsokkal; egy csontszínű porceláncsészét hozzáillő alátéttel (hiszen műanyag csészéből teát inni semmilyen körülmények között nem elfogadható); a leveleit és az iPadjét. Waterloo hat állomásra volt Hampton Courttól, és a harminchat perces út pontosan elegendő volt ahhoz, hogy felkészüljön a napra.

Miközben a vonat minden megálló után egyre zsúfoltabb lett, Iona boldogan dolgozhatott az ő kis buborékjában, és élvezte, hogy észrevétlenül beleolvad a környezetébe. Csak egyike volt a több ezer névtelen ingázónak, akik közül senki rá sem hederített. Természetesen senki sem szólt hozzá, ahogy senki máshoz sem. Mindenki ismerte az ingázás második szabályát: biccenthetsz annak, akit már sokszor láttál, szélsőséges esetben akár még egy halovány mosolyt is megengedhetsz magadnak, esetleg elhúzhatod a szád, ha elhangzik valami a hangosbemondóban, de soha eszedbe ne jusson beszélgetni! Kivéve, ha bolond vagy. Márpedig Iona nem volt az, bármit állítottak is róla.

Egy szokatlan zaj miatt felpillantott. Felismerte a férfit, aki vele szemben ült. Általában nem ezen a vonaton utazott, de a visszafelé úton, a 18.17-kor Waterlooból induló járaton gyakran látta őt. Iona felfigyelt rá a kifinomult eleganciája miatt, amit normális esetben csodált is volna, de sajnos a kellemes összhatást tönkretette a fickóból sugárzó, kizárólag a fehér, heteroszexuális, rendkívüli vásárlóerejű férfiakra jellemző elképesztő arrogancia. Ezt a benyomást tovább erősítette a folyamatos magamutogatása és az, hogy elképesztő hangosan beszélt a telefonján piacokról és pozíciókról. Iona egyszer hallotta, amint béklyóként emlegette a feleségét. Mindig Surbitonnél szállt le, ami Iona meglátása szerint nem igazán illett a képbe. Iona minden ismerős utasnak nevet adott, és ezt a fickót Elegáns, De Szexista Surbitonnek nevezte el.

Ebben a pillanatban azonban nem tűnt olyan önelégültnek, mint általában. Inkább zaklatottnak. Előredőlt, a torkát szorongatta, és olyan hangok törtek elő belőle, mint aki egyszerre köhög és öklendezik. A mellette ülő lány – szép és fiatal, vörös copffal és olyan hamvas bőrrel, amit most nyilvánvalóan természetesnek vesz, de egyszer majd nosztalgiával emlékszik vissza rá – idegesen fordult oda hozzá.

– Jól van? – kérdezte.

A férfi nyilvánvalóan nem volt jól. Felpillantott, és próbált valamit közölni velük, de a szavak a torkán akadtak. A félig elfogyasztott gyümölcssalátára mutogatott az asztalon.

– Azt hiszem, a torkán akadt egy eper. Vagy egy szőlő – mondta a lány.

Az egyértelmű volt, hogy vészhelyzet van, amelyben nem igazán számított, milyen gyümölcsről van szó. A lány letette a könyvet, amit olvasott, és ütögetni kezdte a férfi hátát a lapockái kötött. Afféle finom paskolás volt ez, amit gyakran kísérnek olyan szavak, mint hogy „jó kutya”, tehát nem igazán az a mozdulat, amit a helyzet megkívánt volna.

– Erősebben kell – mondta Iona, áthajolt az asztalon, és az öklével egy jókorát csapott a férfi hátára, amiben nagyobb örömét lelte, mint jelen körülmények között illett volna.

Egy pillanatra csend támadt, és Iona azt hitte, a férfi talán jobban van, de a fuldokló hangok hamar visszatértek. Az arca lila foltos lett, és a szája kezdett elfehéredni.

Itt fog meghalni a 08.05-ös vonaton? Még mielőtt elérnének Waterlooba?

PIERS

08.13 SURBITONBŐL WATERLOOBA

Piers napja egyáltalán nem a tervek szerint alakult. Először is, általában nem ezzel a vonattal utazott. Szeretett a tőzsdei piacok nyitása előtt megérkezni a városba, ám a szokásos rutint teljesen felborította, hogy Candida előző nap kirúgta a bébiszittert. Magda idén már a harmadik gyerekvigyázójuk volt, és Piers őszintén remélte, hogy vele kihúzzák legalább a tanév végéig. De amikor a minap korábban tértek haza a katasztrofális családi hétvégéről, ott találták Magdát a kertésszel az ágyban, ezenkívül egy kis maradék kokaint és néhány összetekert bankjegyet A Graffaló című mesekönyv keménytáblás kötetén. Piers talán meg tudta volna győzni Candidát, hogy egy figyelmeztetéssel elengedje Magdát, hiszen a nő munkaidőn kívül követte el mindezt, ám a gyerekek kedvenc esti meséjének beszennyezése a felesége számára az utolsó csepp volt a pohárban.

– Hogyan olvassam ezután a mesét úgy, hogy ne arra gondoljak, hogyan fedezi fel Tomaso Magda mély és sötét erdejét? – kiabálta Candida.

A helyzetet tovább rontotta, hogy amikor Piers végül felszállt a vonatra, kiderült, hogy az egyetlen szabad hely a négyszemélyes asztalnál van, szemben a furcsa hölggyel meg a lapos képű, ziháló kutyájával. Piers általában nem találkozott a nővel reggelente, de bosszantóan gyakran látta őt a hazafelé úton. Egyértelműen nem ő volt az egyetlen utas, aki próbálta kerülni a különös hölgyet, mivel gyakran előfordult, hogy csak körülötte voltak üres helyek.

Az Őrült Kutyás Nő ma még nevetségesebben festett, mint általában, mivel egy vörös kosztümöt viselt, amelynek gyapjúanyaga inkább iskolai bútorszövetnek lett volna jó, nem pedig ruhának.

Piers gyorsan számba vette, mik az előnyei és a hátrányai annak, ha állva utazik Waterlooig, vagy ha leül a magas sarkú cipőt viselő dívánnyal szemben. Azután észrevette, hogy a szomszédos ülésen egy gyönyörű lány ül. Biztosra vette, hogy már látta őt korábban valamelyik vonaton. Emlékezett a kis résre a két első foga között, amely apró tökéletlenségnek köszönhetően a lány arca nem egyszerűen szép volt, hanem kifejezetten magával ragadó. Még az is lehet, hogy Piers rá is kacsintott… Amolyan csendes, bensőséges pillanat volt ez, amelyekben azok a vonzó és sikeres utasok osztoznak olykor, akik ott találják magukat a középszerű emberek tengerében, mint a versenyautók a Lidl parkolójában.

A lány a húszas évei végén járhatott, szűk, rózsaszínű szoknyát viselt, amely valószínűleg látni engedte a tökéletesen formás lábát – amely sajnos most el volt rejtve az asztal alatt –, ezenkívül fehér pólót és fekete blézert.

Biztosan valamelyik médiumnál van menő állása, ahol megengedik, hogy egész héten ilyen lazán öltözködjön, és ne csak péntekenként. Annak a lehetősége, hogy egy ilyen szemrevaló teremtés mellett utazhat, Piers számára végül az ülve utazás felé billentette a mérleget.

Elővette a telefonját, hogy ellenőrizze a legfontosabb pozícióit. Az előző héten annyi pénzt veszített, hogy ennek a hétnek fantasztikusan kellett alakulnia. Magában elrebegett egy imát a tőzsdepiacok isteneihez, miközben magához vett egy szem szőlőt a gyümölcssalátából, amelyet a vegyesboltban vásárolt az állomáson. Olyan hosszú időbe telt rávenni a gyerekeket, hogy egyenek végre, miközben megállás nélkül siránkoztak, hogy „Hol van Magda?”, meg hogy „Magdát akarjuk!”, hogy Piers még reggelizni sem tudott indulás előtt. Azután elidőzött egy kicsit a pékárurészlegen, a csokoládés kalácsoknál, de Candida megtiltotta neki, hogy ilyesmit egyen, mivel kezdett elhízni. Még hogy elhízni?! Valójában rendkívül jó formában volt a korához képest. Biztos, ami biztos, a mellette ülő lány miatt azért behúzta a hasát.

A telefonja képernyőjén lévő számokat bámulta. Ez lehetetlen! A Dartington Digital eddig halálbiztosnak tűnt. Önkéntelenül vett egy hirtelen lélegzetet, majd érezte, hogy valami befészkeli magát a torkába. Próbált lélegezni, de az a valami csak még mélyebbre helyezkedett. Köhögni akart, de ez is teljesen hatástalannak bizonyult. Őrizd meg a nyugalmad!, mondta magának. Gondolkodj! Ez csak egy szőlő. De érezte, ahogy úrrá lesz rajta a pánik és a tehetetlenség.

Az asztalra csapott, és kikerekedett szemmel könyörgött némán a körülötte ülő nőknek. Érezte, hogy valaki megpaskolja a hátát, ami sokkal inkább tűnt egyfajta masszázsnak, mint afféle komoly orvosi beavatkozásnak, amilyenre most szüksége lett volna. Azután, hála istennek, kapott egy jókora ütést a hátára, és remélte, hogy ez megteszi a hatását. A legnagyobb megkönnyebbülésére érezte, hogy a szőlőszem megmozdul. Ám ezután ismét visszahelyezkedett a torkába.

Nem halhatok meg itt és most, gondolta. Nem érhet itt a vég, ezen a rettenetes ingázó vonaton, ahol csupa senki és fura alak vesz körül. Majd egy még ennél is rosszabb gondolat következett: Ha ma meghalok, Candida megtudja. Rá fog jönni, hogy mit tettem, a gyerekek pedig abban a tudatban nőnek majd fel, hogy az apjuk egy szerencsétlen lúzer volt.

Az asztal fölé görnyedve látta, hogy a piros kosztümös nő feláll, a látvány olyan volt, mint egy vulkánkitörés, majd egy hangos kiáltás hallatszott:

– Van ezen a vonaton orvos?!?

Könyörgöm, könyörgöm, legyen orvos a vonaton! Bármijét kész lett volna odaadni azért, hogy újra tudjon lélegezni. Hallasz engem, világegyetem? Mindenemet odaadom!

Piers lehunyta a szemét, de továbbra is piros színt látott maga előtt… vagy a vörös posztó kísértete, vagy a szemgolyója mögötti dagadó erek lehettek.

– Én ápoló vagyok! – szólalt meg egy hang a háta mögül.

Azután néhány örökkévalóságnak tűnő másodperc múlva két kar fonódott köré hátulról, felhúzta görnyedt testtartásából, és hatalmas rántással a gyomrába fúródtak… egyszer, kétszer, háromszor.

SANJAY

08.19 NEW MALDENBŐL WATERLOOBA

Ma lesz a napja, gondolta Sanjay, miközben a New Malden állomás felé igyekezett a szokásos reggeli vonathoz. Ez az a nap, amikor végre összeszedi a bátorságát, hogy beszéljen a Vonatos Lánnyal. Már azt is kitalálta, hogy mit fog mondani neki. A lánynál mindig volt egy könyv. Igazi, nem pedig Kindle vagy hangoskönyv. Ez volt az egyik ok (a sok közül), amiért Sanjay tudta, hogy tökéletesen illenének egymáshoz. Az előző héten látta, hogy A Manderley-ház asszonya című regényt olvassa, úgyhogy ő is megvette magának, és a hétvégén elolvasta az első néhány fejezetét. Ez pedig azt jelentette, hogy most megkérdezheti a lánytól, hogy mit gondol Mrs. Danversről, feltéve, hogy továbbra is ezt a könyvet olvassa. Ez tökéletes ismerkedő mondatnak tűnt. Eredeti volt, barátságos és intelligens.

Sanjay a tekintetével a két lakótársát kereste. Ők is ugyanabban a kórházban dolgoztak, mint ő, de jelenleg éjszakai műszakban, így reggelente gyakran összetalálkoztak. Ő frissen, viszonylag energikusan igyekezett észak felé, James és Ethan pedig sápadtan, kimerülten és fertőtlenítőszagúan dél felé tartott. Sanjay ilyenkor bepillantást nyerhetett a közeljövőjébe.

Megállt a peronon, közel a büféhez, ott, ahová a hármas kocsi általában begördült, miután több hét kísérletezés után rájött, hogy a lány nagy valószínűséggel abban a vagonban fog utazni. Nagyszerű könyv!, gyakorolt gondolatban. Mit gondolsz Mrs. Danversről? Egyébként Sanjay vagyok. Gyakran utazol ezen a vonaton? Nem, ezt az utolsó kérdést ki kell hagyni. Ez nagyon béna.

Ahogy felszállt a kocsiba, látta, hogy valóban ez lesz az ő napja. Ott volt a lány, a négyszemélyes asztalnál ült a Szivárványos Hölggyel meg a kutyájával és egy kissé pocakos, drága öltönyt viselő, középkorú férfival, akit Sanjay többször kiszúrt már. Az a fajta arrogáns nagymenő volt, akiket gyakran látott, miközben betolják őket a sürgősségire stressz okozta perforált gyomorfekéllyel vagy a rekreációs célú kokainfüggőségüknek köszönhető szívrohamgyanúval, és azt kiabálják, hogy „Nekem magán-egészségbiztosításom van!”. A fickó egyértelműen többre tartotta magát a legtöbb földi halandónál, és nem igazán tisztelte mások magánszféráját. A Szivárványos Hölgyet azonban nagyon kedvelte Sanjay. Gyakran találkozott vele munkába menet, de sosem beszélgettek. Természetesen. Ebben a világban, ahol szinte mindenki feketét, sötétkéket vagy a szürke különböző árnyalatait viselte, ez a nő kirítt smaragdzöld, türkizkék vagy élénklila színeivel. Ma sem okozott csalódást. Élénkpiros gyapjúkosztüm volt rajta, amitől úgy festett, mint az az eperkrémes bonbon, amelyből mindig ott maradt egy darab a családi kiszerelésű Quality Street doboz alján.

Sanjay azon tűnődött, hogy vajon megkérhetné-e a nőt, hogy vegye el a kutyáját a székről, hogy odaülhessen az asztalhoz. Végtére is a kutyának nyilván nincsen bérlete, és egy állat utaztatása az ülésen minden egészségügyi és biztonsági szabálynak ellentmond. A gond csak az volt, hogy bár Sanjay csodálta a Szivárványos Hölgyet, ugyanennyire félt is tőle. És nem ő volt az egyetlen. Akármennyire zsúfolt volt is épp a vonat, nem sokan vették a bátorságot, hogy megkérjék, tegye le a kutyát a székről. És ha valaki megtette, az is csak egyszer követte el ezt a hibát. Így volt ez a kalauzzal is.

Úgyhogy Sanjay a fémrúdba kapaszkodva állt a vonaton, és azon töprengett, hogyan kerüljön közelebb a lányhoz, és elegyedjen szóba vele. Még sosem csinált ilyet. Eddig csak olyan lányokkal randizott, akiket a főiskolán vagy a munkahelyén ismert meg, illetve valamelyik randialkalmazáson keresztül, ahol napokig flörtölhettek egymással, finoman kicsalhattak egymásból néhány információt, mielőtt személyesen találkoztak volna. Ez viszont régimódi ismerkedésnek ígérkezett, és megrémisztette. Nem véletlen, hogy ma már senki sem csinált ilyesmit.

Ahhoz képest, hogy körülbelül nyolcvan ember utazott bezárva egy viszonylag szűkös fémdobozban, mint mindig, most is figyelemre méltó csend uralkodott a kocsiban. Csak a síneken gördülő kerekek zakatolása, valakinek a fülhallgatójából kiszűrődő halk hang és egy-egy köhécselés volt hallható. Azután a csendet egy könyörtelen erejű, hangos kiáltás törte meg:

– VAN EZEN A VONATON ORVOS?

Sanjay imái egészen különleges módon találtak meghallgatásra. Megköszörülte a torkát, és a tőle telhető legnagyobb magabiztossággal válaszolt:

– Én ápoló vagyok!

A tömeg engedelmesen szétnyílt előtte, az emberek félreálltak az útból, és továbbengedték a legkülönbözőbb szagok – kávé-, parfüm- és izzadságszag – kavalkádjában a Szivárványos Hölgy, a Vonatos Lány és a középkorú férfi felé, aki szemmel láthatóan fuldoklott.

Ezzel az esettel a főiskola első félévében foglalkoztak. Sürgősségi elsősegélynyújtás, első modul: Heimlich-fogás.

A képzésen tanultak azonnal működésbe léptek, ahogy Sanjay robotpilóta üzemmódra kapcsolt. Olyan erővel ragadta meg a férfit, amilyet nem is feltételezett magáról, a fuldokló hasa köré fonta a karját, és akkorát rántott a rekeszizmán, amekkora csak kitelt tőle. Majd ezt még kétszer megismételte. Úgy tűnt, hogy együttérzésből az egész vagon visszatartja a lélegzetét, azután erős köhögés közepette a betolakodó szőlőszem figyelemre méltó sebességgel lövellt ki a férfi szájából, és megnyugtató csobbanással landolt a Szivárványos Hölgy teáscsészéjében.

A csésze zörögve megremegett az alátéten, azután visszahelyezkedett eredeti pozíciójába, majd a kocsiban óriási tapsvihar tört ki. Sanjay érezte, hogy elpirul.

– Ó, tehát egy szőlőszem volt! – jegyezte meg a hölgy a csészéjét bámulva olyan hangsúllyal, mintha valamiféle vetélkedőben venne részt, ahol ki kell találni, mi az elrejtett tárgy.

– Nagyon köszönöm. Azt hiszem, megmentette az életem – mondta a férfi, de a szavak nagy erőfeszítéssel, akadozva jöttek csak ki a torkán, mintha még mindig kerülgetni próbálnák a szőlőszem hűlt helyét. – Hogy hívják?

– Sanjay – felelte Sanjay. – Szívesen. Ez a munkám.

– Piers vagyok. Nem lehetek elég hálás – mondta a férfi, miközben az arcába lassan kezdett visszatérni a szín.

– A következő megálló Waterloo – szólalt meg a hangosbemondó. Sanjay kezdett pánikba esni. Egyik idegen a másik után veregette meg a vállát, és gratulált neki, ami igazán felemelő volt, de ő csak egyvalakivel akart volna beszélni, és attól tartott, elszalasztja a lehetőséget. Az emberek felálltak, az ajtó felé kezdtek araszolni, és őt is magukkal sodorták, mint egy vonakodó pingvint, amit hamarosan lelöknek a szikláról. Kétségbeesetten nézett vissza lányra.

– Mit gondolsz Mrs. Danversről? – szakadt ki belőle a kérdés.

A lány zavarodottan nézett rá. Aznap nem is ez a könyv volt nála, hanem Michelle Obama önéletrajzát szorongatta a kezében. Sanjay rájött, hogy így egy őrült zaklató benyomását kelthette. Lehet, hogy az is, tűnődött.

Ezt elszúrta. Innen már nem volt visszaút.

EMMIE

Emmie túlságosan remegett ahhoz, hogy egyenesen az irodába menjen, ezért betért a kedvenc független, családi kávézójába, és előhúzta a hordozható kávéscsészéjét a táskájából.

– Szia, Emmie! – köszöntötte a barista. – Hogy vagy?

– Igazából nem valami jól – csúszott ki Emmie száján, még mielőtt behelyettesíthette volna a szavakat a szokásos, társadalmilag elfogadott „Köszönöm jól!” válasszal.

Elvből utálta a gondolatot, hogy egyike legyen azoknak, akik elmerülnek a jóléti társadalom jelentéktelen problémáiban, miközben vannak, akik az utcán alszanak, vagy nem tudnak enni adni a gyerekeiknek.

A barista megállt, összeráncolta a homlokát, és várta, hogy Emmie folytassa.

– Valaki majdnem meghalt ma reggel a vonaton. Félrenyelt egy szőlőszemet, és kis híján megfulladt – felelte a lány.

– De túlélte, igaz? – kérdezte a barista.

Emmie bólintott.

– Nem esett komolyabb baja? – A lány a fejét rázta. – Akkor ezt meg kell ünnepelni! Mit szólnál egy fahéjas tekercshez?

Emmie még csak hozzá sem tudott fogni, hogy megmagyarázza, miért nincs egyáltalán ünnepi hangulatban. A napját a szokásos módon nyújtógyakorlatokkal kezdte, azután végiggondolta, mi az, amiért hálás lehet, majd egyszer csak, BUMM!, még mielőtt befutottak volna Waterlooba, szembesült a saját halandóságával. Felismerte, hogy bármikor megtörténhet, hogy egyszer csak boldog és egészséges emberből… hirtelen semmivé lesz. És mi hasznát lehetett venni, amikor az a férfi hirtelen haldokolni kezdett mellette? Emmie, aki mindig úgy gondolt magára, mint aki leleményes, és jól kezeli a válsághelyzeteket, ott ült tehetetlenül, mialatt másik két utas megmentette annak a fickónak az életét. Éles helyzetben ahelyett, hogy küzdött volna, elmenekült. Csak az járt a fejében, hogy mi lenne, ha ez vele történne meg. És ha ma elüt egy busz, vagy felrobbant egy terrorista, vagy megráz egy rossz számítógépkábel? Mit hagynék itt magam után? Mit értem el az életben?

Emmie arra a projektre gondolt, amin ebben az hónapban dolgozott…  a „provokatív” vécépapírmárka teljesen integrált, digitális reklámkampányra. Elképzelte, milyen gyászbeszéd hangozna el a temetésén: Emmie stratégiai és kreatív zsenialitásának köszönhetően valamelyest növekedett azoknak a száma, akik megismerhették a finoman steppelt, finoman illatosított vécépapírt.

Tinédzserként egy hónapig egy fán aludt, hogy megvédjen egy erdőt a pusztítástól, és a nyári vakációkat többnyire egy szegénykonyhán töltötte önkéntesként. A beceneve Hermione volt, mivel a legjobb barátai úgy gondolták, hogy ha az iskolában lennének házimanók, Emmie biztosan kampányolna a kiszabadításukért. És lám, itt van huszonkilenc évesen, és nem tesz semmi olyasmit, ami akár csak egy kis változást is hozhatna legalább Thames Dittonben, ahol él, nemhogy az egész világon! Ráadásul mozdulatlanul ül a vonaton, miközben mellette mások megfulladnak.

Eszébe jutott az az ápoló a reggeli járaton. Annyira nyugodt volt. Annyira hozzáértő. És annyira jóképű, gondolta, és megbocsátotta magának ezt a pillanatnyi sekélyességet. Ő aztán tényleg tett valamit a változásért. Már azelőtt életeket mentett, hogy beért volna a munkahelyére.

Lehet, hogy neki is ápolónak kellene mennie? Vagy már túl késő? Talán nem, de az a tény, hogy egy orrvérzés vagy egy benőtt lábköröm láttán is képes elájulni, valószínűleg azt jelezte, hogy nem az egészségügyben kellene karriert csinálnia.

De mit is mondott a Szépséges Hősies Ápoló, amikor odakiáltott neki valamit a vonaton? Emmie úgy hallotta, mintha az kérdezte volna tőle, „Mit gondolsz Mrs. Danversről?”. Ennek azonban nem sok értelme lett volna. Ez az egész dráma valószínűleg teljesen összezavarta Emmie elméjét.

Emmie a koffeintől, az adrenalintól és az eltökéltségtől felpezsdülten leült az asztalához, és bedugta a laptopját. Mostantól minden tapasztalatát és tehetségét valami jó ügy érdekében fogja használni. Talán megpróbálhatna szerezni egy karitatív ügyekkel foglalkozó ügyfelet, és meggyőzhetné Joey-t, hogy pro bono vállalja el őket. Ha a kreatív munkával nyerhetnének valamilyen díjat, a főnöke biztosan rá is harapna. Emmie belépett az e-mail-fiókjába. Át akarta futni, hogy van-e valami fontos, sürgősség szerint összeírni a napi teendőit, azután tölteni egy kis időt az új projektjével.

Végignézte az olvasatlan üzeneteit. Az egyik, a képernyő legtetején rögtön magára vonta a figyelmét, részben azért, mert a név mosolyt csalt az arcára: egy.barat@gmail.com. A címe pedig az volt, hogy Te. Vajon egy fejvadász küldte? Kinyitotta, és átfutotta a rövid üzentet.

ABBAN A RÓZSASZÍNŰ SZOKNYÁBAN ÚGY FESTESZ, MINT EGY RIBANC. HOGY VÁROD, HOGY BÁRKI IS KOMOLYAN VEGYEN? EGY BARÁT.

Emmie megpördült a székével, mintha azt hinné, hogy a levél írója esetleg ott áll mögötte, és várja a reakcióját. De persze nem volt ott senki.

Újraolvasta az e-mailt, a korábbi pezsgő lelkesedését azonnal lelohasztotta a düh, a szégyen és a zavarodottság. Lepillantott a szoknyájára, amit reggel kiválasztott magának. Egy dögös, rózsaszínű, szűk szabású miniszoknya volt rajta, amiben merésznek, sikeresnek és szexinek érezte magát. Most a legszívesebben letépte volna magáról, és bedobta volna az irodai szemeteskukába.

Az egyterű iroda tele volt emberekkel. A kollégáival. A barátaival. Emberekkel, akiket tisztelt, és akikről azt hitte, tisztelik őt. Végigpásztázta az arcukat, figyelte a testbeszédüket, nyomokat keresett, hogy vajon ki küldhette az e-mailt egészen pontosan – ellenőrizte az időbélyeget – tíz perccel ezelőtt. De semmi rendkívülit nem fedezett fel rajtuk.

Ő azonban már sosem fogja ugyanúgy érezni magát ebben az irodában, mint azelőtt.

IONA

18.17 WATERLOOBÓL HAMPTON COURTBA

Ionán egyszeriben eluralkodott a rettegésnek az a különleges fajtája, amit akkor érez az ember, amikor egy HR-es is megjelenik a főnökével megbeszélt találkozón. Brenda – a HR, vagyis az emberierőforrás-részleg vezetője, amire Iona még ma is személyzeti osztályként gondolt, bár már valamikor a kilencvenes években átkeresztelték – ott ült a nagy tárgyalóasztalnál a szerkesztője mellett, és rendkívül hivatalos volt a megjelenése. Ez önmagában még semmit sem jelentett, mivel ilyen volt Brenda hétköznapi stílusa, mégis fokozta Iona általános rossz előérzetét.

– Jó reggelt mindenkinek! – köszöntötte őket, és haragudott magára, amiért a hangja finoman megremegett. – Nem is tudom, hogy két ember már „mindenkinek” számít-e. Lehet, hogy azt kellett volna mondanom, hogy „Jó reggelt mindkettőtöknek!”, vagy csak azt, hogy „Jó reggelt!” – fecsegett összevissza.

A tekintetét a szerkesztőjére szegezte abbéli hiú reményében, hogy ha nem néz Brendára, akkor a nő talán eltűnik.

– Ó, Iona, megtennéd, hogy kint hagyod a kutyát? – kérdezte Ed, a szerkesztő, és úgy mutogatott Lulura, mintha az állat egy kivégzőosztaghoz tartozna.

Iona hátramenetben sétált ki a még nyitott ajtón, mint aki attól tart, hogy hátba lövik.

– Vállalnál néhány percig gyerekfelügyeletet? – kérdezte Ed személyi asszisztensét, ami a titkárnő modern megfelelője volt, leszámítva a gyorsírást.

A nő egészen fellelkesedett. Nyilván szívesen lépett ki legalább egy kis időre Ed alulfizetett és alulértékelt csatlósának a szerepéből.

– Imádja, ha vakargatják a lágy részeit, különösen a füle mögött – magyarázta Iona, és mivel idegességében mindig túlzásba vitte a dolgokat, hozzátette: –…akárcsak mindenki más. – Majd harsányan felnevetett.

Ed asszisztense döbbenten süppedt a székébe.

– Rohamra még egyszer, barátim{1} – motyogta Iona az orra alatt, miközben, ahogy annak idején a színpadra, egyenes háttal és felszegett fejjel lépett ismét a konferenciaterembe.

– Ülj csak le! – mutatott Ed az élénk színű székekre az asztal körül.

Iona a jobb oldali széket választotta, remélve, hogy a narancssárga szék és a vörös kosztüm kombinációja maradandó károsodást okoz Brenda retinájában. A táskájából elővette a jegyzetfüzetét és a frissen kihegyezett ceruzáját. Nem állt szándékában jegyzetelni, de ha a szükség úgy hozná, a ceruzát még beledöfheti Ed kezébe. Ez a gondolat egy kicsit felvidította.

– Mielőtt belevágnánk a részletes értékelésbe, beszélni akartam veled az összképről – kezdte Ed, az ujjhegyeit összeérintette, és olyan komoly képet vágott, mint egy iskolás fiú, aki bankmenedzser akar lenni.

Részletesen beszámolt a csökkenő eladott példányszámokról, az alacsonyabb bevételekről, a magas költségekről… és a számok úgy lebegtek tova Iona füle mellett, mint a radioaktív pollen a szélben, miközben igyekezett érdeklődőnek és intelligensnek tűnni.

– Szóval – mondta végül Ed – több figyelmet kell fordítanunk a digitális kínálatra, és el kell érnünk a fiatalabb közönséget, ami azt jelenti, hogy minden tartalomnak modernnek és relevánsnak kell lennie. És, hogy őszinte legyek, aggódunk amiatt, hogy a Kérdezze Ionát! egy kissé… – Ed elhallgatott, és kereste a legmegfelelőbb jelzőt – …régimódi – fejezte be a mondatot végül.

Úgy tűnt, Ed még a sértegetésben sem tudott kreatív lenni.

Ionának felfordult a gyomra. Szedd össze magad!, mondta magának határozottan. Állj fel, és harcolj! Gondolj Boudicára, a kelták királynőjére! Úgyhogy összeszedte a szedett-vedett hadseregét, és felállt a szekérre.

– Azt akarod mondani, Ed, hogy túl öreg vagyok? – kérdezte, majd elhallgatott, és élvezettel figyelte, ahogy a HR-es hölgy elvörösödik, amitől csak még hangsúlyosabbá vált a törzsét és a vállát elválasztó vonal. – Mert magazinterapeutaként az élettapasztalat elengedhetetlen – folytatta Iona. – Márpedig én mindent megtapasztaltam már. A szexizmust, az életkor szerinti diszkriminációt és a homofóbiát is. – Úgy ejtette el ezeket a szavakat, mint taposóaknákat, és persze azok is voltak.

Ha még valamilyen fizikai fogyatékosságot is be tudott volna szerezni magának, ami az ő korában nagyon is elképzelhető volt, akkor gyakorlatilag a megkülönböztetés minden lehetséges formáját tapasztalhatná a saját bőrén. Na, erről az aknamezőről juss ki élve, HR-es Brenda!

– Természetesen nem ezt mondom – felelte Ed. – Csak kihívás elé állítalak. – Iona azonnal értette, hogy ebben a szövegkörnyezetben a kihívás ultimátumot jelent. – Mindenesetre a csökkentett munkaidő pozitív lépés lehet a számodra. Így több időd jutna az unokáidra.

Iona rendkívül szigorú pillantást vetett a férfira, és megropogtatta az ujjait, amitől Ed mindig összerezzent. Ezután megköszörülte a torkát, és a nyakláncával babrált.

– Ó, elnézést! Nincsenek unokáid. Persze, nincsenek… – dadogott Ed.

Persze, nincsenek, mivel túl fiatal vagy, vagy persze, nincsenek, mert túl leszbikus vagy?, tűnődött Iona.

– De nem kell kapkodni. Kapsz egy hónapot, hogy forradalmasítsd a cikkeidet. Tedd őket naprakésszé! Tedd őket pezsgővé! Gondolkodj az Y-generáció fejével! Arrafelé van a jövő. – Ed magára erőltetett egy mosolyt, és az arca majdnem belerepedt.

– Persze – felelte Iona, miközben a jegyzetfüzetébe lejegyezte, hogy PEZSGŐVÉ TENNI, majd rögtön utána azt, hogy SEGGFEJ. – De hadd emlékeztesselek rá, hogy mennyire fontos a magazinnak ez a problémarovat. Sok ember számít rá. És azt hiszem, nem túlzok, amikor azt mondom, sok olvasónak az élete függ tőle. Az emberek szeretik ezeket a cikkeket. Hiszen sokan azt mondják, csak ezért vásárolják a magazint. – Nesze neked, te szánalmas római hadvezér!

– Ez valamikor biztosan így volt, Iona. – Ed kézbe vette a kardját, és egyenesen Iona szívébe mélyesztette. – De mikor fordult elő utoljára, hogy valaki ezt mondta? Hm?

Iona nem ment vissza egyenesen az asztalához, hanem a mosdóba indult, a szemét a ronda, mégis praktikus szőnyegre szegezte, ami még mindig ragadt a legutóbbi irodai partin kiömlött gyümölcspuncsoktól. Bezárkózott az egyik fülkébe, ráült a lecsukott vécédeszkára, ölébe vette Lulut, belélegezte a fenyőillatú kemikáliák, a különböző testváladékok és a kutyája szagának keverékét. Azután elsírta magát. Nem szépen sírt, hanem olyan kirobbanó módon, amit takonyfolyás és elkenődött szemfesték kísér. A munkája volt az élete. Ezért kelt fel reggelente. Célt adott a napjainak. Ettől volt az, aki. Mivé lesz enélkül? És ki ajánlana állást egy magazinterapeutának, aki hamarosan betölti a hatvanat, és közel harminc éven át ugyanannál az újságnál dolgozott? Hogyan jutott a jutalmaktól, az elismerésektől, a díjátadó gáláktól idáig?

Iona próbált felháborodni, de túlságosan fáradt volt hozzá. A régi szép időkben fárasztotta, amikor vadul zsonglőrködött a társadalmi rovattal, a lelki tanácsadói cikkekkel, és időről időre még éttermi értékeléseket és utazási ajánlásokat is írt, de most sokkal jobban kimerítette az, hogy nem elég elfoglalt. Megterhelő volt azt az önbizalmat sugározni, amelyet már évek óta nem érzett. Belefáradt, hogy folyton úgy tett, mintha sok dolga lenne, miközben minden feladatot – kivéve a lelki tanácsadói rovatot – elvettek tőle.

Megtanulta, hogyan húzza el a teendőit több órával, és hogyan fordítsa a képernyőjét úgy, hogy ne lássák, valójában nem dolgozik, hanem a Beával tervezett utazásokról fantáziál a tökéletes korallzátonyokhoz, vagy a régi iskolatársait kukkolja a Facebookon.

Az élet persze nem verseny. De ha az volna, Iona az élcsapatban szerette volna látni magát. Hosszú évekig titokban gúnyolódott a kortársai életvezetésén, ahogy egyik a másik után húzódott félre a karrier autópályájának leállósávjába, hogy gyerekeket szüljön, és közben kiszolgálja a hálátlan, önző férje igényeit, aki valamikor egész jóképű volt, de mostanra sörhasat, orrszőrt és gombás lábujjkörmöket növesztett.

De most, ahogy elnézte a gyerekeik diplomaosztó ünnepségén készült képeket, a többgenerációs családi lakomákat, ahol a tiszta, fenyőfa étkezőasztal körül még az újszülött unokák is homályosan a kamerába pislognak, azon töprengett, hogy talán mégis ők az igazi nyertesek. Legalábbis nem zokognak egy öleb nyakába egy irodai vécében.

Iona hallotta, hogy kinyílik a mosdó ajtaja, és két pár magas sarkú cipő kopog végig a csempén. Felhúzta a lábát a vécédeszkára, a térdét a mellkasához szorította, és az arcát még mélyebbre temette Lulu szőrébe, hogy elfojtsa a sírását.

– Istenem, de utálom a hétfőket! – nyögött fel az egyik nő.

Iona megkönnyebbülve nyugtázta, hogy Marina az, az egyik szerkesztő. Marinával jó barátságban voltak, bár a lány közel harminc évvel fiatalabb volt nála. Mindig viccelődtek egymással a vízhűtőnél, és néhányszor már ebédeltek is együtt. Marina ilyenkor minden irodai pletykát megosztott Ionával, amiért ő cserébe tanácsokkal látta el a lányt a zavaros szerelmi életével kapcsolatban. Szakmailag is tisztelték egymást; mindketten fontos pozíciót betöltő nők voltak. Talán elő kellene bújnia a vécéfülkéből, és megosztania a barátnőjével a bánatát. Végül is a problémákat jobb kibeszélni. Esetleg elhívhatná ebédelni. Egy vigasztalós, piálós ebédre.

– Én is – felelte Brenda a HR-ről. – Bár a szerdákat még jobban utálom. Tudod, mivel az pont a hét közepe.

– Hé, csak nem az öreg dinoszaurusszal beszélgettetek te meg Ed? – kérdezte Marina. – Sikerül végre elérnetek, hogy kihaljon? Mi a terv? Jégkorszak vagy meteorbecsapódás?

Ennyit a női szolidaritásról.

Iona a szokásosnál jobban megkönnyebbült, amikor látta, hogy a vonat, amellyel hazaindul, már ott vár rá az ötös vágányon a waterlooi állomáson. A napnak legalább ez a része megnyugtatóan kiszámítható volt. Felszállt a kedvenc vagonjába, majd némán káromkodott egyet, és véletlenül rálépett Lulu lábára, aki elvakkantotta magát. Ott volt a Szőlős Fickó… Hogy is hívták? Piers. Igen, ő az. Az egyetlen üres ülés mellette volt, a folyosó túloldalán. Biztos, hogy beszélgetni akar majd, és Iona bármennyire is élvezte általában, ha valaki nem győz hálálkodni neki, most csak csendben szeretett volna ülni, és ábrándozni egy olyan világról, ahol még számít, hogy ki ő.

Sóhajtott egy nagyot, és leült. Kinyitotta a táskáját, elővette a poharát, az előre elkészített gin-tonikját és a zárható műanyag tasakot benne néhány szelet citrommal. Így várta, hogy megzavarják. Ám ez az elkerülhetetlennek tűnő esemény mégsem következett be. Piersre pillantott, aki úgy dőlt hátra a székében, mintha azt az igényei szerint meg tudná dönteni, a lábát pedig annyira szétterpesztette, hogy a mellette ülő idős nő a falhoz lapult, akár egy függöny. Egy pillanatra összetalálkozott a tekintetük, és Iona azt hitte, megszólítja a  férfi, de az elfordította a fejét, a mobilja után nyúlt, és nyomogatni kezdte a diktatórikus mutatóujjával.

Iona kényelmetlenül érezte magát. Azután pedig dühös lett magára, hogy hagyja, hogy ez az idióta felzaklassa. Nyilvánvaló, hogy ha szemben találod magad azzal, aki néhány órával korábban segített megmenteni az életed, az lenne a helyes – az egyedüli helyes dolog –, hogy megköszönöd neki. De legalábbis köszönsz neki, nem? Esetleg lazán biccentesz felé. Lehetséges, hogy Piers nem ismerte fel? Az kizárt. Az egyetlen dolog, amivel még sosem vádolták meg Ionát, hogy könnyen felejthető volna.

– Drágám – szólt Piers a telefonba olyan hanghordozással és hangerővel, amely egyáltalán nem volt tekintettel az utastársai nyugalmára. – Megtennéd, hogy leugrasz a pincébe, felhozol egy Poully-Fumét, és beteszed a hűtőbe? Nem, nem azt. A grand crut. Az egyiket azok közül, amelyeket arról a borzalmas loire-i nyaralásból hoztunk haza, ahol Pinkertonékkal voltunk.

Lulu, aki Iona ölében ült, morogni kezdett. Iona érezte, hogy a kutyája kis teste felfúvódik, akár egy levegővel telt skót duda, azután Piers felé fordult, és fülsüketítő csaholásba kezdett.

Piers rábökött a telefonjára, és anélkül, hogy elbúcsúzott volna, bontotta a hívást, majd dühösen nézett Ionára.

– Mi az isten baja van ennek a nevetséges kutyának? – kiabálta.

Iona hozzá volt szokva, hogy az emberek gorombák vele, és talán még Piers hálátlansága és durva modora fölött is szemet tudott volna hunyni, de azt nem hagyhatta, hogy Lulut sértegesse.

– Lulu nem nevetséges – mondta. – Valójában nagyon is intelligens. Mivel ő is feminista, azonnal kiszagolja a mérgező maszkulinitást.

Piers szólásra nyitotta a száját, de azután kézbe vette az Evening Standardet, kinyitotta, és úgy tartotta maga elé, mint egy fátylat. Iona biztos volt benne, hogy nemhogy beszélgetni nem fognak egymással, de valószínűleg egymásra sem fognak nézni soha többé. Hála istennek!

SANJAY

Sanjay két hónapja került át a baleseti sebészetről az onkológiára. Ez sok szempontból előrelépést jelentett. A baleseti hektikus volt, kaotikus és végtelenül stresszes, folyamatos volt a riasztás, a sírás, és egyik sürgős utasítást kapta a másik után. Egy kicsit elveszettnek is érezte magát. Szívmelengető volt ugyan hazaküldeni egy törött karú gyereket kezében egy matricával, amit a bátorságáért kapott, miután biztonságosan begipszelték a kezét, de gyakran előfordult, hogy a betegeket be kellett fektetni egy kórterembe, és azután sosem tudta meg, hogyan végződött a történetük. A sürgősségin nem lehetett kapcsolatot építeni a betegekkel, az ember általában a legdrámaibb pillanatokban cseppent az életükbe, és a megoldásnál már nem volt jelen.

Az onkológián Sanjay jobban tudott támaszkodni az erősségeire, és ezért is kérte az áthelyezését. Hétről hétre ugyanazokkal a betegekkel találkozott hónapokon, de akár éveken át. Mostanra már ismerte a visszajáró betegeket, tudta, hogy hívják a gyerekeiket meg az unokáikat, milyen álmaik és rémálmaik vannak, és azt is, hogyan lehet a legjobban támogatni a kezelésüket. Ezért tanult ápolónak: hogy ne csak a testeket, de a szíveket és az elméket is gyógyítsa. Amikor ezt beleírta a jelentkezésébe, nem csak közhelyekkel dobálózott, komolyan gondolta. A probléma csak az volt, hogy minél inkább belefolyt a betegek életébe, annál nehezebben viselte a szomorú végkifejletet. A jóindulatú cisztával vagy öt év tünetmentesség után gyógyultan hazaküldött tucatnyi betegre mindig jutott egy, aki gyógyíthatatlan volt, és akinél a rák átterjedt a májára, a csontjaira és az agyára. Voltak kisgyerekes anyák, akik minden kemoterápiás kezelés után egyre gyengébbek és gyengébbek lettek, kihullott a hajuk, a szempillájuk, a szemöldökük, fokozatosan elveszítették a humorérzéküket, majd minden reményüket. A konzultáló orvosok, akikkel Sanjay dolgozott, szemmel láthatóan már hozzászoktak ehhez. „Szét tudták választani” a dolgokat. Tudták, hogyan kezeljék a tragédiát, az igazságtalanságot és az összeomlott életeket, azután a nap végén levették a köpenyüket, és, látszólag, mintha mi sem történt volna, elmentek meginni egy vagy két sört. Hogy voltak képesek erre? Sanjay úgy érezte, hogy az életterületei összekeverednek. Nem tudta megakadályozni, hogy az egyik dolog átszivárogjon a másikba. Előfordult, hogy felébredt az éjszaka közepén, és Mr. Robinson legutóbbi vérvételi eredményében látható tumormarkereken gondolkodott, vagy vacsora közben eszébe jutott az a sok elszórt sötét folt Mrs. Green CT-felvételén.

– Köszönöm – mondta Mrs. Harrison („Kérem, szólítson Julie-nak”), amikor Sanjay bekötözte a biopszia helyét a bal hónaljánál. – Gondolja, hogy rendben lesz? – kérdezte, miközben a félelem és a remény küzdött egymással a tekintetében.

– Julie, próbáljon meg nem aggódni! – adott kitérő választ Sanjay, és a gondolataiban az ilyen helyzetben helyes megfogalmazást kereste. – Tíz emlődaganatból kilenc jóindulatú. De nagyon jól tette, hogy a biztonság kedvéért azonnal felkereste a háziorvosát.

Ez természetesen igaz volt, de Sanjay látta a szonográfus arckifejezését, amikor lejegyezte az aggasztóan nagy és egyenetlen sötét folt méreteit. Ebből persze Julie semmit sem vehetett észre, de Sanjay már megtanulta felismerni a finom hunyorgást és az ujjak alig látható feszülését a számítógépes egéren.

– Tudom, tudom, de a gyerekeim miatt aggódom. Még kicsik. Hat- és négyévesek. Mutassak róluk képet? – kérdezte Julie, és elővette a mobilját.

Sanjay nem akarta látni a fotókat, az csak nehezebbé tette a dolgát. Bárcsak az esetszámokra, a prognózisokra és a kezelési tervekre koncentrálhatna, nem pedig a gyászoló gyermekekre és a már soha ki nem pipálható bakancslistákra!

– Szívesen látnám őket! – felelte egy kedves mosollyal.

Miután megcsodálta a képeket a két boldog, biztonságban élő, foghíjas kisgyerekről, akiknek fogalmuk sem volt róla, hogy hamarosan az egész világuk darabokra hullhat, azzal a teljesíthetetlen instrukcióval engedte Julie-t az útjára, hogy foglalja el magát, és amíg öt nap múlva vissza nem jön a biopszia eredményéért, próbáljon meg ne is gondolni rá.

Sanjay besurrant a családi szobába, amelyet a „nagyon rossz hírek szobájaként” is ismertek. Az ember nem kért meg egy párt arra, hogy „foglaljanak helyet a családi szobában”, amikor vidám beszélgetésre készült. A sarokban lévő vízhűtőből töltött magának egy pohár vizet, majd leült az egyik karosszékbe, amelyet szellemként lengtek körül az olyan kifejezések, mint életet megrövidítő, sokszoros áttét, nem újraélesztendő, életvégi ellátás. Vajon az a rengeteg sokk és gyász mind beleivódott a bútorok puha anyagába? Sanjay elképzelte, ahogy toxikus, ragadós iszapként szivárog a párnákból és függönyökből, fokozatosan kitölti a szobát, és ő belefullad.

A keze remegett, és a víz a földre ömlött. Letette a poharat, próbált hosszan és mélyen lélegezni. A szíve úgy dobogott, mintha ki akarna szakadni a bordái közül. A tenyerét a mellkasához szorította, olyan erővel, hogy akár zúzódást is okozhatott volna magának, mintha így akarná visszanyomni a szívét a helyére.

Mit szólna Julie, vagy azok az emberek a hétfői vonaton, akik mind valamiféle hősnek tartották, ha tudnának a rendszeres, rosszulléttel járó pánikrohamairól? Mi lenne, ha látnák őt elbújni a családi szobában, a vécében vagy a raktárhelyiségben, amint összegörnyedve, arcát a kezébe temetve várja, hogy újra rendesen tudjon lélegezni?

Mi haszna az onkológián egy olyan ápolónak, aki fél a haláltól?

Valószínűleg jobb is, hogy elszúrta a dolgot azzal a lánnyal a vonaton. Még ha bele is ment volna, hogy randizzanak, hamar rájött volna, hogy Sanjay mennyire nem igazi, és ezzel véget is ért volna az egész.

{1} William Shakespeare: V. Henrik (Lévay József fordítása).