részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Joe Navarro – Toni Sciarra Poynter: Be Exceptional – Master The Five Traits That Set Extraordinary People Alart
William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers,
New York, 2021.
Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers

Copyright © 2021 by Joe Navarro
All rights reserved.
Hungarian translation © 2022 Dr. Molnár Csaba
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Tillai Tamás
Borítófotó © CoffeeAndMilk/Getty Images

ISBN 978 963 604 010 9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa
A szöveget gondozta Horváth Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Szeretett apám, Albert emlékére

Ügyelj a gondolataidra – hiszen a gondolatok szavakká válnak.

Ügyelj a szavaidra – hiszen a szavak tettekké válnak.

Ügyelj a tetteidre – hiszen a tettek szokásokká válnak.

Ügyelj a szokásaidra – hiszen a szokások a jellemeddé válnak.

Ügyelj a jellemedre – hiszen a jellemed alakítja a sorsodat.

Lao-ce nyomán

Tartalom

Mielőtt elkezdjük

1. Önmagunk tökéletesítése

2. Megfigyelés

3. Kommunikáció

4. Tett

5. Pszichológiai komfort

Záró gondolatok

Irodalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Mielőtt elkezdjük

Ne gondold, hogy ami neked nehezedre esik, az emberileg lehetetlen. Inkább úgy fogd fel, hogy ami emberileg lehetséges és szokványos, azt te is elérheted.*

Marcus Aurelius

Mi teszi az embert kivételessé? Sokáig gondolkodtam e kérdésen, és talán nem csak én. Több mint negyven évet töltöttem az emberi viselkedés tanulmányozásával – ebből huszonöt évet az FBI-nál, az FBI elit Nemzetbiztonsági Viselkedéselemző Programjának alapítójaként, miközben több mint tízezer interjút készítettem a témában; évekig voltam tanácsadója világszerte számos sokszintű szervezetnek; kutatásokat végeztem és írtam több mint egy tucat könyvet a viselkedésről és a teljesítményről. Egyetlen jelenség sem ragadott meg mindeközben annyira, mint a kivételes tulajdonságokkal rendelkező személyek jelensége. Ők azok, akiknek a hatására mi is különlegesnek érezzük magunkat. Akik azonnal megnyernek bennünket a kedvességükkel és a törődésükkel. Akik energizálnak minket a bölcsességükkel és az empátiájukkal. Akik miatt jobban érezzük magunkat, mint annak előtte. Akiket azt akarjuk, hogy a barátaink, szomszédaink, munkatársaink vagy edzőink legyenek. Akikkel kapcsolatban biztosan azt szeretnénk, hogy tanítsanak minket, legyenek ők a főnökeink, vezessék a közösségünket vagy induljanak a választásokon.

De mi teszi őket azzá, amik – befolyásossá, hatékonnyá, példaértékűvé, vezetésre termetté? A jellegzetességeik, amelyek révén kiemelkednek, nem az iskolázottságukkal, a keresetükkel vagy a sportban, művészetekben vagy üzleti életben mutatott tehetségükkel függenek össze. Nem, ezek a személyek olyan módon kiválóak, ami igazán számít: úgy tűnik, mindig tudják, hogy mit kell mondaniuk és mit kell tenniük, hogy elnyerjék mások bizalmát, kivívják megbecsülésüket, és pozitívan befolyásolják és inspirálják még a legelcsigázottabb társaikat is.

Ehhez a könyvhöz a kutatásaim több mint egy évtizeddel ezelőtt kezdődtek, meglehetősen véletlenül. Akkoriban a Veszélyes személyiségek című könyvemen dolgoztam. Olyan emberek tulajdonságait vizsgáltam, akik megvetendő viselkedésükkel, döntéseikkel cserben hagyják magukat és másokat, mert negligálják a fontos szempontokat, nem kontrollálják az érzelmeiket, vagy nem törődnek másokkal és nem éreznek együtt velük.

Szerencsémre, miközben ezeket a negatív személyiségeket kutattam, tisztán kirajzolódtak előttem a szöges ellentéteiket jelentő emberek, azok, akik olyan lenyűgöző pozitív tulajdonságokkal rendelkeznek, amelyek révén a saját és a körülöttük élők élete is jobbá lesz. Ez az egyértelmű jelenség kristályosodott ki ebben a könyvben, a sok ezer, az FBI-nál és a nemzetközi tanácsadói munkám során tett megfigyeléssel alátámasztva.

Mi teszi az embereket kivételessé? Mint kiderült, mindössze öt sajátosság létezik, amely megkülönbözteti a kivételes személyeket mindenki mástól. Csak öt, de ezek elképesztően erős jellegzetességek. Elneveztem őket a kivételesség öt tényezőjének.

A kivételesség öt tényezője

Önmagunk tökéletesítése: a kivételesség legbelső forrása

Ha magunk irányítjuk a saját fejlődésünket, ha megértjük magunkat az őszinte önreflexió révén, és gondozzuk a személyes eredményekhez vezető kulcsfontosságú szokásainkat, letehetjük a kivételes élet alapjait.

Megfigyelés: lássuk meg, ami igazán számít

Ha fejlesztjük a mások igényeinek, preferenciáinak, szándékainak és vágyainak, illetve félelmeinek és aggodalmainak megfigyelésére irányuló képességünket, jobban felkészülhetünk az emberek és helyzetek gyors és pontos dekódolására. Így tisztán kirajzolódik előttünk, hogy milyen lépés lenne a legjobb, mi a helyes, és mi a hatékony.

Kommunikáció: az informatívtól a transzformatívig

Ha fejlesztjük mind a verbális, mind a nem verbális képességeinket, hatékonyabban és szándékainknak megfelelően leszünk képesek kifejezni az elképzeléseinket, ezzel kedvezhetünk mások szívének és tudatának. Így kapcsolatokat, bizalmat, lojalitást és társas harmóniát építhetünk.

Tett: cselekedjünk időben, etikusan és az emberek érdekében

Ha értjük és alkalmazzuk a megfelelő cselekedetet meghatározó etikus és társas keretrendszert, akkor megtanulhatjuk, a kivételes emberekhez hasonlóan, hogy hogyan „tegyük a megfelelő dolgot a megfelelő időben”.

Pszichológiai komfort: az ember által birtokolható legnagyobb erő

Ha megértjük az alapvető igazságot, miszerint az emberek végső soron a pszichológiai komfortra (kényelemre, megelégedésre, kellemes érzésre) vágynak, akkor rájöhetünk arra is, amit a kivételes emberek már tudnak: aki biztosítja számukra a pszichológiai komfortot azzal, hogy törődik velük, győz.

A következő fejezetekben kombinálni fogom a valóságban kipróbált meglátásaimat, példákat és azokat az anekdotákat, amelyeket a több évtizednyi viselkedésanalízis és üzleti tanácsadás területén szerzett tapasztalataim során gyűjtöttem. Hozok példákat a történelemből, a közelmúlt eseményeiből és a mindennapi életből, hogy megvizsgáljam a kivételesség öt tényezőjét, és elmagyarázzam, mi magunk hogyan tudjuk alkalmazni ezeket az életünk jobbítása érdekében. Hogy ki tudjunk tűnni, és mindenek felett pozitívan tudjunk hatni másokra, miközben igyekszünk empatikusabb, etikusabb életet élni. Azt a fajta életet, ami az igazán kivételes emberek mindennapjait jellemzi.

Az ember nem tehet mást, csak tanul a kivételes személyek vizsgálatából, és a hatásuk alá kerül. Ők mindennap demonstrálják, hogy a kivételességhez az embernek kivételes dolgokat kell véghez vinnie. Csak erre az öt sorsfordító tényezőre van szükségünk ahhoz, hogy kiemelkedjünk a tömegből. Ezeknek köszönhetően azonnali jutalomban lesz részünk, abban a pillanatban, ahogy elkezdjük beépíteni őket a napi rutinunkba. Növelni fogják a képességünket, hogy pozitívan befolyásoljunk másokat, és semmi kétség afelől, hogy jobb emberré tesznek bennünket. Emellett jobb vezetővé is válunk általuk – nemcsak akkor tudunk majd vezetni, ha és amikor erre lehetőségünk adódik, hanem érdemessé válunk a vezetésre.

Induljunk hát erre az utazásra, és fedezzük fel, hogy kik vagyunk és kik lehetünk. Derítsük fel azt a különleges birodalmat, amit azok népesítenek be, akiket tiszteletre méltónak, megbízhatónak, céltudatosnak és kitartónak, de mindenekfelett kivételesnek nevezünk.

Első fejezet Önmagunk tökéletesítése

A kivételesség legbelső forrása

Ha magunk irányítjuk saját fejlődésünket, megértjük magunkat az őszinte önreflexió révén, és gondozzuk a személyes eredményekhez vezető kulcsfontosságú szokásainkat, letehetjük a kivételes élet alapjait.

Mindenki arra gondol, hogy megváltoztatja a világot, de arra senki sem gondol, hogy önmagát változtassa meg.

Lev Tolsztoj

Az egyik legnehezebb döntés, amelyet a SWAT kommandós egység csapatparancsnokaként meg kellett hoznom, még a művelet megkezdése előtt történt.

Csapatparancsnokként az ember felelős a műveleti tervért, illetve a terv szakszerű és biztonságos kivitelezéséért is. Amint megkapjuk a zöld jelzést, vagyis indulhat a művelet, és teljesen harcra készen állunk, a fegyverek megtöltve és kibiztosítva, azt kell mondanunk a rádióba: „A parancsnokságot átvettem.” Sokan számítanak ránk, hogy teljes figyelmünkkel a feladatra összpontosítunk. Ezt várja tőlünk a közvélemény és ezt várják tőlünk a feljebbvalóink is. A SWAT-csapattársainknak is szükségünk van arra, hogy a gondolataink lézerpontosak legyenek. Hiszen a társaink biztonsága és a művelet sikere ettől függ.

Ebben a konkrét műveletben gyorsan követték egymást az események. Egy fegyveres bűnöző túszként tartotta fogva a barátnőjét egy lepukkant motelben, a floridai Haines City külterületén, és esküdözött, hogy sosem fogják el élve. Általában a túsztárgyalók képesek kezelni az ehhez hasonló helyzeteket, de itt a túsznak gyógyszerekre volt szüksége, az élete veszélyben volt. Nem volt vesztegetni való idő, ráadásul kivételesen nagy forróság volt aznap, így a feszültség a tetőfokára hágott. A gyanúsított nem mutatott semmiféle hajlandóságot az együttműködésre, így nagyon fontos volt, hogy minden FBI SWAT-operátor tökéletes formában legyen. Márpedig az egyikük nem volt abban – nem tette fel elég gyorsan a megfelelő kérdéseket, és a végső tervet sem ötölte ki olyan sebesen, mint általában szokta. Azok a problémák, amelyekre általában felhívja a beavatkozók figyelmét – például az épület szerkezete (amely meghatározza, hogy egy eltévedt lövedék milyen messzire juthat el); vagy hogy az ajtók zsanérjai kifelé vagy befelé állnak-e (ami segít meghatároznunk, hogyan nyissuk ki az ajtót, és ehhez milyen szerszámokra lesz szükségünk); hogy milyen közel mehetünk a mentőautóval, ahol még nem vesznek észre; vagy a legközelebbi, I-es szintű traumatológiával rendelkező kórház elhelyezkedése – most nem jutottak eszébe. A gondolatai, ezt azonnal észrevettem, máshol jártak. Végül azt mondtam magamnak, hogy „valamit kezdened kell ezzel, mégpedig gyorsan”. Nem volt időnk, hogy az okokat firtassuk. Csak azt tudtam, hogy valami van vele, és tennem kellett ellene.

A feletteseim, akiket a pillanat hevében lefoglaltak a helyzet kezelése érdekében meghozandó döntések – az FBI-központtal való kapcsolattartás, az utolsó pillanatokban bekövetkező változások és a készülő akció tudatosítása a helyi rendfenntartó erőkben –, nem vették észre az operátor nem megfelelő figyelmét, bár mind ugyanabban a helyiségben tartózkodtunk. De én, csapatparancsnokként nem hagyhattam figyelmen kívül. Ez a SWAT-operátor nem volt önmaga. A legkevésbé sem volt alkalmas az idő arra, hogy a munkatársak problémáival foglalkozzak – amit ráadásul talán senki sem vett volna észre, ha magamban tartom, és semmi sem üt ki balul a művelet közben. De én észrevettem, és rajtam állt, hogy megoldjam. Nem hagyhattam, hogy egy ilyen emberrel kezdjünk bele egy műveletbe, ahol nagy volt a tűzpárbaj eshetősége városi környezetben, így nagyon gyorsan kellett meghozni a helyes döntéseket. Vezetőként az ember nem sodorhatja veszélybe a többieket, ha könnyedén elkerülheti a kockázatot, nem számít, hogy az illető milyen nagyon akar részesévé válni valami fontosnak. Vagy, mint ebben a szituációban, mennyire játszott az illető kulcsszerepet egy bonyolult művelet megtervezésében, amelynek célja egy bűnöző elfogása, illetve egy beteg fiatal nő megmentése volt, akit a családja szerint akarata ellenére tartanak fogva.

Odamentem a parancsnoki tisztet ellátó különleges ügynökhöz, aki éppen telefonon tájékoztatta az FBI-főparancsnokságot a fejleményekről, és így szóltam hozzá: „Ki kell vennem az egyik operátort a küldetésből.” Amint kimondtam e szavakat, rájöttem, hogy a SWAT-nál töltött két évtizedes pályafutásom során ez még sohasem történt meg velem.

„Tegye azt, ami a legjobb” – csak ennyit felelt, a belém vetett bizalma az évek során töretlenné szilárdult. Ezután, mintha megérezte volna, hogy több mondanivalóm is lenne, fejbiccentéssel jelzett felém. Ekkor azt mondtam, hogy „magamat kell kivennem a műveletből, uram”.

Először csak bámult rám egy másodpercig, hogy megbizonyosodjon arról, jól hallotta-e, kezével lefogta a telefonkagylót, Washingtont várakoztatva ezzel. Az arcomat fürkészte, de egy röpke pillanat múlva már azt gondoltam, kezdi megérteni, hogy aznap min mentem keresztül.

Megkérdezte, hogy biztos vagyok-e ebben. Igennel válaszoltam. „Tegye, amit tennie kell. Tegye, ami a legjobb – ismételte meg habozás nélkül. – Bízom a döntésében.”

És így kivontam magam egy fontos SWAT-műveletből. Nem volt könnyű megtenni, hiszen így a rangsorban utánam következő tisztnek kellett magára vállalnia az én kötelességeim terhét is, és azt is tudtam, hogy néhány SWAT-operátor majd azon fog merengeni, vajon mi történhetett. Mindettől függetlenül, ezt kellett tenni, és csapatparancsnokként az volt a kötelességem, hogy ezt meglépjem.

A művelet problémamentesen lezajlott, és senki sem sérült meg.

De mi hatott rám így? Végül, némi belső kutakodás révén a felszínre szivárgott mindaz, aminek azonnal nyilvánvalónak kellett volna lennie. A nagymamám egy héttel korábban halt meg, és még mindig a súlyos veszteség hatása alatt álltam. Még mindig gyászoltam, még mindig fájt – annak ellenére, hogy azt hittem, át tudok vergődni rajta. A többiek számára talán sztoikusabbnak tűnhettem a szokásosnál, esetleg kevesebbet viccelődtem, de amikor sok a teendő, könnyű szem elől téveszteni, hogy a másik mit él át emocionálisan. Az érzelmeim befolyásolták a gondolkodásomat. Szerencsére, ezt még időben észrevettem.

A rangidős különleges ügynök valami nagyon fontosat mondott: „Tegye azt, ami a legjobb.” De honnan tudhatjuk, hogy mi a legjobb? És aztán hogyan tegyük meg? Mindenekelőtt önmagunkat kell tökéletesítenünk.

Jegyzetek

* Huszti József fordítása.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0