A fordítás alapját képező kiadás:

Jodi Taylor

Lies, Damned Lies, and History

Accent Press, 2016

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Burger István

Zoe Foster grafikájának felhasználásával

ISBN 978-963-551-086-3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2016 by Jodi Taylor

© Hungarian translation 2022, Szente Mihály

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

DRAMATIS-IZÉ

Dr. Bairstow – A St. Mary-apátságban működő Történettudományi Kutatóintézet igazgatója. A sorsa hajszálon függ. Nem egy boldog ember ezekben a napokban.

Mrs. Partridge – Kleió, Zeusz lánya, a történetírás múzsája, dr. Bairstow titkárnője. Nála általában alapállapot, hogy pipa Maxre, úgyhogy semmi újdonság, ami miatt aggódni kéne.

Max – vezető múltjáró. A megszokottnál is nagyobb bajban van.

Leon Farrell – a Műszaki Részleg vezetője. Ugyanolyan dühös Maxre, mint mindenki más.

Mr. Dieter – a Műszaki Részleg vezetőjének helyettese.

Dr. Tim Peterson – vezető kiképző és potenciális igazgatóhelyettes. Szintén a durva kegyvesztettség állapotában leledzik.

Ian Guthrie őrnagy – A Biztonsági Részleg vezetője. Haragszik Maxre, amivel nincs semmi gond, viszont csalódott Markhamben, ami annál nagyobb gond.

Mr. Markham – Guthrie helyettese. Ő is nyakig benne van.

Dr. Helen Foster – A Gyengélkedő teljhatalmú ura. Mindig haragszik mindenkire, úgyhogy itt sincs változás.

Diane Hunter – Főnővér és Mr. Markham gyengéd érzéseinek szenvedő alanya. Valószínűleg már csak szánalomból áll szóba Mr. Markhammel.

Rapson professzor – A Kutatás + Fejlesztés vezetője. Rendszerint nem tartja a lépést a folyamatban lévő eseményekkel, így viszonylag semleges.

Dr. Dowson – A Könyvtár vezetője. A folyó eseményekkel való viszonyát lásd eggyel feljebb.

Theresa Mack – A Konyha úrnője. Egykori városi terrorista, ennélfogva hajlamos még egy adag morzsasütivel jutalmazni a szabályszegést.

Mavis Enderby – A Gardrób főnöke. „Nem tudom, mit művelnek maguk állandóan, de nézze meg, mi lett ebből a ruhából... és ha tudná, milyen nehéz kiszedni a vérfoltokat...”

Rosie Lee – a Múltjáró Részleg vezetőjének titkárnője. Nem érdekli, mi megy körülötte. Különben is, rajta kívül mindenki idióta. Vívódik az aktuális balhéval. Lojális Maxhez és Petersonhoz, de nincs odáig azért, amit tettek. Aggódik a jövő miatt. Ami kellemes változás, mert régebben a múlt miatt idegeskedett.

MÚLTJÁRÓ RÉSZLEG

Gareth Roberts – Hamarosan ex-múltjáró.

David Sands – Ő az a fajta, akin az embernek mindig rajta kell tartania a szemét.

Mr. Clerk – múltjáró

Paula Prentiss – múltjáró

Tom Bashford – múltjáró

Elspeth Grey – múltjáró, minden lelkesedés nélkül.

Mr. Phillip Atherton – útkereső. El van varázsolva, de lojális.

Miss Elizabeth Sykes – útkereső. Dettó.

Miss Celia North – útkereső. Sosincs elvarázsolva. Csak addig lojális, amíg az a saját céljait szolgálja.

Malcolm Halcombe – valószínűleg Salcombe-ból.

Lisa Dottle – egy kicsit olyan, mint egy elázott hörcsög.

Clive Ronan – renegát múltjáró és rosszfiú. Már jó ideje nem látta senki.

A Thirsk Egyetem rektora és kisebb-nagyobb vezetői – hivatalosan ők a munkaadóink, és a pénz is tőlük jön. Éktelenül dühösek a St. Maryre, és a vérünkre áhítoznak.

Dr. Kalinda Black – a St. Mary és a Thirsk Egyetem összekötője. Szerencsére kimaradt az őrületből.

Miss Lingoss – volt múltjáró-tanonc, aki az izgalom kedvéért jelentkezett. Áthelyeztette magát a K+F-re, és ott meg is találta.

TÖRTÉNELMI ALAKOK

Brunswick Karolina – nem hivatalos királyné és professzionális bajkeverő. Kövér.

IV. György – Karolina még kövérebb férje.

Artúr Dux Bellorum – igen, az az Artúr.

Öregember a barlangban – mi sem tudjuk, hogy ki volt, nyugodtan lehet tippelni.

Földnélküli János – János király. Hamarosan elveszít valamit a Wash-ban. Nem nagy meglepetés!

Herne, a vadász – Vagy nem. Valószínűleg egy hallucináció eredménye. Vagy nem.

Ezenfelül: ostromlott britek, fosztogató szászok, izgatott londoniak, természetfeletti jelenések, Rushford legkiválóbb bűnözői, kékkövek, éjszakai tolvajok, valószínűleg farkasok, egy rendkívül erkölcsös egyházfi, több könnyebb sérülést szenvedett időrendőr, meg nem határozott mennyiségű ürülékoldó, és Oscar, az ótvar.

Prológus

SOSEM VOLTAM odáig a szabályokért. Valahogy nem illenek sem hozzám, sem rám. Nem tudnám összeszámolni, hányszor álltam egy íróasztal előtt úgy, hogy valaki beszélt hozzám, néha egész hosszasan. Az egyetlen jó dolog rendszerint az volt, hogy egyedül rólam szólt a történet.

Hát, ezúttal nem. Most aztán tényleg komoly bajba kerültem. Ezúttal tényleg nagy hülyeséget csináltam. Hogy a legjobb szándéktól vezérelve tettem, az nem számított. Tényleg túl messzire mentem.

És még csak nem is szólhattam egy szót sem. Nem sokkal korábban dr. Bairstow, aki messzebbre lát, mint bárki más a St. Maryben, azt mondta nekem: „Óvatosabbnak kell lennie, Max. Sokkal óvatosabbnak. Elkezdett azon a határon járni, ami elválasztja az elfogadhatót attól, ami már nem az. Innen csak egy-két apró lépés kell, és azon kapja magát, hogy teljesen átment azon a határon. Hogy jó cél érdekében rossz dolgokat tett. Figyelmeztetem, hogy a jövőben legyen nagyon, de nagyon óvatos!”

Hallgatnom kellett volna rá, de hát persze hogy nem azt tettem. Ezúttal nemcsak átmentem a határon, hanem gyakorlatilag rúdugrással lendültem át felette.

És sikeresen belekevertem Petersont, akinek a St. Maryben való jövője enélkül is elég bizonytalannak tűnt.

És Markhamet is, akinek alighanem sikerült elintéznem, hogy soha az életben ne lehessen Guthrie őrnagy utódja, ha netán úgy alakulna a helyzet.

De még nem is ez volt a legrosszabb. Páran elvesztették az állásukat. Roberts, a legfiatalabb múltjáróm beadta a felmondását. Mindenáron egyedül akarta elvinni a balhét. Pár percig ő és dr. Bairstow ordítoztak egymással, aztán a fiú kirohant az épületből, bevágta magát a kocsijába, és padlógázzal távozott az intézmény területéről. Ilyen állapotban nem lett volna szabad elengednem, de semmi sem tarthatta vissza.

És David Sands... a régi barát és szövetséges. Ő is felmondott.

Aztán, ami mind közül talán a legrosszabb: dr. Chalfont, a Thirsk Egyetem rektora, aki oly sokszor harcolt az oldalunkon – szintén kiszállt. Egy darabig állta a sarat, és küzdött értünk – ami igazán szép volt tőle, mivel sokkal jobban haragudott rám, mint bárki más, és ebbe dr. Bairstow-t is bele kell érteni –, ám azok, akik csak egy ilyen alkalomra vártak, elsöprő erejű támadást indítottak. Megengedték neki, hogy nyugállományba vonuljon. A megrendült egészsége miatt, ezt mondták, de ezzel csupán az embereket etették. Szóval, őt is elintéztem. És mindennek a tetejébe dr. Bairstow sorsa is hajszálon függött.

Ne szépítsük, csináltam én már ritka nagy marhaságokat. Sokszor voltam vakmerő, de még sosem tettem tönkre ennyit embert, és sosem végeztem akkora rombolást, mint ebben az esetben.

Ha minden igaz, a történet azzal kezdődött, hogy Bashford megpróbálta eljátszani Tell Vilmost.

1

JÓL VAN, EMBEREK – mondtam, mialatt bedübörögtem a férfiak betegszobájába a Gyengélkedőben, az egyik kezemben egy bögre teával, a másikban a munkabaleseti nyilvántartással. – Mi történt magukkal?

Bűntudatosan néztek rám. Bashford és Roberts múltjárók megszegték a szabályokat azzal, hogy az ágyon ültek. Sands a háttérben ücsörgött az egyik széken. Miss Lingoss az ablakpárkányon bírta kényelembe helyezni magát, így tökéletesen láthattuk az arra a napra megálmodott hajkölteményét. Vörösben, aranyban és narancsszínben pompázó, keskeny, háromszög alakú tincsek meredeztek az ég felé. A kollegina feje egészében véve úgy nézett ki, mint egy feldühödött kaktusz.

A darab gonosztevője – vagy dr. Bairstow kifejezésével élve: a katasztrófáért felelős idióta – párnáknak támaszkodva hevert az ágyon, érdekesen sápadtnak tűnt, a bal fülét kötés takarta, amit egy, a fején hetykén félrecsapva átvetett gézszalag rögzített.

Valaki kerített nekem egy széket. Ez az egyik előnye annak, ha valaki terhes: nem engedik állni. A jó ég tudja, hogy miért. Az ember lánya ülve is ugyanolyan terhes. Na szóval, kényelembe helyeztem magam, feltettem a lábamat Markham ágyára, az ölembe vettem az éjjeliszekrényén álló tálat, és nekiláttam felzabálni a szőlőjét. Markhamnek több esze volt annál, semhogy tiltakozzon. Mélyen, nagyon mélyen benne volt a szarban – a többi jelenlévővel együtt. Mondjuk, mivel ez mifelénk elég sűrűn megesik, senki sem izgatta magát miatta.

A nevem Maxwell, és én vagyok a Múltjáró Részleg vezetője – vagy a szokásos gyanúsítottaké, ahogyan néha nevezik a tisztelt munkatársakat. Minden jelenlévő a beosztottam volt, kivéve Markhamet – vagy a pácienst, ahogyan néha nevezik. Vagy pedig, egy-két alkalommal: a vádlott.

Markham pár pillanatig aggodalmasan pislogott a lábamra, amit ugyebár cipőstől nyugtattam az ágyán, aztán megszólalt:

– Ha Hunter nővér bejön, engem fog hibáztatni ezért is.

Á, ez még egy érdekes dolog Markhammel kapcsolatban. Bátor, akár egy oroszlán, bármikor lelöveti, felrobbantja, felgyújtja magát, nagyobb magasságból zuhan le, semmint jót tenne neki, de mindez lepereg róla, mint a víz a vadkacsa hátáról. Ám egyetlen határozott szó a szőke, bolyhos hajú Hunter nővértől, és a fiú úgy néz, mint egy kiskutya, aminek téglát kötöttek a nyakába.

– Minél hamarabb tisztázódik az ügy, annál hamarabb húzok el innen – feleltem vészjósló hangon. – Tehát, ki kezdi?

Máig nem értem, hogy miért tettem fel ezt a kérdést. A St. Mary egyetlen munkatársa sem húzza meg magát, amikor ki kell állniuk, hogy elmondjanak egy történetet a saját szemszögükből. Természetesen valamennyien egyszerre beszéltek, és jól tették volna, ha előzőleg rászánnak némi időt arra, hogy megbeszéljék, mi legyen a hivatalos változat, de szép lassan eljutottunk oda is.

– Tell Vilmos – mondta Robert, és abban a pillanatban minden világossá vált számomra. De nem vetettem véget a jelenetnek, mert úgy gondoltam, rám fér egy kis szórakozás.

Valami olyasmi történt, hogy a fiúk között durva veszekedés – pardon, tudományos vita – kerekedett különféle mítoszok és legendák miatt, és valaki előrángatta Tell Vilmost. Onnan már rövid út vezetett a történethez, mely szerint Tell lelőtt egy almát a fia fejéről. Onnan még rövidebb út vezetett a kérdéshez, hogy egyáltalán lehetséges-e egy ilyen mutatvány. Onnan már csak egy apró lépés kellett ahhoz, hogy tegyenek egy próbát, és ebből elkerülhetetlenül következett az, hogy Markham elveszítette egy testrészét.

Annak idején, a 14. században Svájcot megszállták az osztrákok. Altdorf piacterén kiraktak egy kalapot egy póznára, és megparancsolták az embereknek, hogy hajoljanak meg előtte, amikor elhaladnak a közelében. Tell Vilmos nem engedelmeskedett. Híresen jól lőtt a számszeríjjal, és a helytartó, megvillantva az osztrákok messze földön híres, káprázatos humorérzékét, úgy gondolta, hogy igazán vicces lenne rátenni egy almát a fia fejére, és felajánlani az apának, hogy lője le onnan, és akkor kegyelemben részesül.

És Tell meg is tette.

A jelekből ítélve több múltjáró nem hitte el mindezt, aztán egyik dolog követte a másikat, és két perc múlva a St. Mary-sek fele az udvaron állt, egy számszeríjjal és egy tál almával felszerelkezve.

Látják már, hogy merrefelé tartunk, ugye?

– Kinek az ötlete volt? – kérdeztem, és abból, hogy senki sem nézett Miss Lingoss felé, megtudtam azt, amit akartam.

– De akkor miért nem Miss Lingoss fején volt az alma? – érdeklődtem ártatlanul pislogva.

– Jaj, Max, ne csináld már! – mordult fel Sands. – Ha ráteszel egy almát a fejére, eltűnik a hajában, és soha többé nem látod.

Mondjuk, ebben volt némi igazság.

– Ki lőtt? – kérdeztem ekkor, és erre megdöbbentő módon egyik sem emlékezett.

Sóhajtottam egyet, és becsuktam a nyilvántartást. A munkavédelmi és biztonsági főizék kizárólag azért nem zárták be már évekkel korábban a St. Maryt, mert csak akkor kell hivatalos papírokat kitöltenünk, ha valakit bevisznek egy kórházba. És mivel van egy rendkívül jól felszerelt Gyengélkedőnk, a legtöbb balhét sikerül házon belül tartanunk. Bár, ha egyszer valaki utánanézne, hogy miért telik be legalább két baleseti nyilvántartás minden egyes hónapban, komoly bajban lennénk.

– Szóval, mi történt valójában? – kérdeztem, közben becsuktam a nyilvántartást, és ebből valamennyien tudták, hogy végre őszintén beszélhetnek.

– Az, hogy elmozdult – morogta Bashford, az ágy felé biccentve.

– Én aztán nem! – tiltakozott Markham felháborodottan.

– Az ég szerelmére, alig tíz lábra voltam tőled! Nem létezik, hogy elvétettem a lövést! Elmozdultál.

– Te egy csuklós buszt sem találnál el tíz lábról – vágott vissza Markham ingerülten. – Megmondtam, hogy egy tököt kéne használnunk!

Mielőtt egymásnak ugrottak volna, gyorsan közbeszóltam, és a sérülés jellege felől érdeklődtem.

– Elvesztettem a bal fülem felső részét – közölte Markham büszkén. – Úgy nézek ki, mint Spock. Nem a csecsemős hapsi, hanem az a másik.

– Szerintem – szólalt meg akkor Lingoss, minden bizonnyal a főbűnös –, a másikból is le kéne csippenteni egy darabot. És akkor meglenne a szimmetria.

– Mintha nem lenne mindegy... – dörmögte Bashford, aki a jelekből ítélve nem bocsátotta meg a célzó tudományát ért bírálatot.

– De ugye nem árt a külsőmnek? – kérdezte Markham aggodalmasan.

– Nem – állította Bashford –, annak semmi sem tud ártani.

– Ó, köszönöm! – válaszolta Markham, szemlátomást jobb kedvre derülve.

Én ugyan gyanítottam, hogy ők ketten máshogy értették ezt a dolgot, de ebben a pillanatban Hunter belépett a szobába. A kezében műszerekkel megrakott tálcát tartott, az arcán módfelett elszánt kifejezés ült, mi pedig, akik szabadon mozoghattunk, hirtelen nagyon jó okokat találtunk arra, hogy valahol máshol legyünk.

* * *

Nekem elsőrangú okom volt arra, hogy lelépjek – dr. Bairstow látni kívánt. Gyanítottam, hogy újabb ötletes próbát akar tenni Markham fizetésének csökkentésére azon az alapon, hogy csakis olyannak adhat teljes bért, akinek két teljes füle van, és most hirtelen lett egy biztonsági őre, aki csupán egy és háromnegyed füllel rendelkezett.

Mint már említettem, a nevem Maxwell, és a St. Mary Apátságban működő Történettudományi Intézet Múltjáró Részlegének vezetője vagyok – ha valakit érdekel a teljes nevünk. Valós időben tanulmányozzuk és dokumentáljuk a történelmi eseményeket. Ha valaki időutazásnak nevezi, arra dr. Bairstow neheztelni fog, és azt a sorsot senki ne akarja magának! Pontosan ezért történt az, hogy mialatt az irodája felé ügettem, rászántam némi időt, hogy töröljek bizonyos állításokat a vallomásokból, másokat átrendezzek egy kicsit, és így egy értelmes, de mindenekfelett meglehetősen pontos jelentést nyújtsak át neki azokról az eseményekről, amelyek révén Mr. Markham ismét elhullajtotta egy testrészét.

Átadtam Mrs. Partridge-nak a munkabaleseti nyilvántartást, ő pedig intett, hogy menjek be a Nagyfőnök irodájába.

– Jó reggelt, uram! – köszöntem illedelmesen.

– Á, dr. Maxwell! Foglaljon helyet! – felelte ő.

Engedelmeskedtem, és máris az íróasztalán fekvő küldetésmappákat fürkésztem. Ez elég érdekesnek ígérkezett.

Dr. Bairstow sosem vesztegette az időt arra, hogy a hogylétem felől érdeklődjön, amit én mindig nagyra értékeltem. Nem lett volna semmi értelme. Figyelemre méltóan nem szenvedtem reggeli rosszullétektől, beduzzadt bokáktól, nem kívántam rá bizarr ételkombinációkra, és általában véve nem jelentkeztek nálam a terhes nők általános és jellemző tünetei. Néha egy kicsit szórakozottnak tűntem. Leon, a férjem kétszer is a mosdókagyló alatti szekrénykében bukkant rá a sörére, míg a vécétisztító szer a hűtőszekrényben fagyoskodott, és ha Leon ezt a terhesség rovására akarta írni, nekem pont megfelelt.

– Két megbízatás – közölte dr. Bairstow. – Mindkettő a megszokott forrástól.

A Thirsk Egyetemről beszélt. A munkaadóinktól. Vagy legalábbis ők szeretik annak hinni magukat.

– És ezúttal mit kaptunk, uram?

– Az első IV. György megkoronázásának megfigyelése...

– Rendben – feleltem bölcsen bólogatva, közben gondolatban máris áttoltam ezt a megbízatást valaki másra. Bárki másra.

– A másik pedig... – folytatta dr. Bairstow, és rövid hatásszünetet tartott, mert ha van gyenge pontja, akkor az az, hogy egy kicsit szereti a drámát. – Arminius.

– Hermann, a germán! Király! – vágtam rá, egy szempillantás alatt fellelkesülve.

– Tényleg az lesz, csak nem magának – felelte dr. Bairstow, és hátradőlt. – Szeretném, ha Mr. Clerknek adná Arminiust.

– Micsoda? Miért?

Dr. Bairstow csupán felvonta a jobb szemöldökét, és jelentőségteljesen hallgatott.

– Terhes vagyok, uram! – csattantam fel felháborodva. – Nem beteg. Nem sérült. Nem cselekvőképtelen. Nem értelmi fogyatékos.

Erre felvonta a másik szemöldökét is, amivel egy hang kiejtése nélkül jelezte, hogy az én estemben talán mind a négy tétel fennáll.

– Ebben állapodtunk meg, dr. Maxwell – felelte aztán. – Semmi veszélyes ugrás. Ha nem akarja megnézni a koronázást, elküldhetem Miss Sykest. Amúgy is tapasztalatot kell gyűjtenie.

– Tehát vagy IV. György, vagy semmi.

– Figyelemre méltóan gyorsan értette meg, hogy mit óhajtottam közölni.

– A terhesség szuperképességeket ad, uram. Amit a St. Mary hasznára fordíthatna azzal, hogy engem küld a teutoburgi erdőbe, Mr. Clerket pedig a westminsteri apátsághoz.

– Kötve hiszem, hogy minden izgalomtól mentesnek találná ezt a megbízatást...

– De annyira... – kezdtem megint tiltakozni, de elhallgattam.

Dr. Bairstow felnézett, és odaszólt:

– Annyira...?

– Annyira... ez olyan kezdőknek való ügy, uram.

Dr. Bairstow megint hátradőlt, és felkészült, hogy jól érezze magát. Néha azt gondolom, hogy az én bosszantásom egyike a mindennapi, apró örömöknek, amiket megenged magának.

Ami engem illet, a fogaimat csikorgattam, és nem adtam fel.

– A teutoburgi csata az, ami megállította a Germánia meghódításán fáradozó rómaiakat – mondtam feszülten. – A történelem egyik fordulópontja, ennélfogva, uram, önnek egy tapasztalt múltjáróra van szüksége, aki vezeti a küldetést, és...

– Kételkedik Mr. Clerk képességeiben? – szólt közbe dr. Bairstow.

– Nem, uram, abszolút rátermett. Csak éppen ő nem... – Ekkor elhallgattam, hogy egy jó szót keressek ide, amivel nagy hibát követtem fel.

– Terhes – fejezte be dr. Bairstow helyettem a mondatot. – Az alku úgy szólt, hogy maga addig hajthat végre ugrásokat, amíg az egészségi állapota engedi. És meg kell mondjam, örömmel látom, hogy ilyen jól van, még ha most olyan vörös is feje, hogy már-már lilának mondanám, továbbá, hogy csakis... békésebb megbízatásokat hajt végre. Határozottan emlékszem arra, hogy ön elé tártam ezeket a feltételeket, és még határozottabban emlékszem arra, hogy elfogadta őket.

Ezzel elkapott. A kérdéses percben annyira örültem annak, hogy nem vesz le az aktív listáról, hogy szinte bármibe beleegyeztem volna, de látni Arminiust – Hermannt, a germánt –, ott lenni a teutoburgi erdőben... megnézni a csatát, ami megállította a rómaiakat...

– Nem hiszem, hogy unalmasnak fogja találni azt a koronázást, dr. Maxwell – tette hozzá a Nagyfőnök. – Ha esetleg ez aggasztja.

– Sokkal izgalmasabb, mint egy nagyszabású ütközet, uram?

Dr. Bairstow ekkor átadta a két dossziét, és annyit mondott még:

– Biztosra veszem, hogy kihoz belőle valamit. És vigye magával Mr. Markhamet! Ehhez a küldetéshez valószínűleg nem lesz szükség két teljes fülre.

Tudtam, hogy Markham sem fog tapsikolni örömében. Egy nagyon komoly csata a teutoburgi erdőben, és egyikünk sem lesz ott... Hát igen, az élet néha kimondottan durva. A koronázások rendszerint irgalmatlanul hosszú, méltóságteljes és fenséges események, tele vannak pompával és ceremóniával, és mindenki nagyon szépen viselkedik. A legrosszabb, ami történhet az emberrel, hogy elfelejt vécére menni a kábé hat óra hosszú szertartás előtt.

Ennek a bizonyos koronázásnak akadt két vonása, ami valamennyire mentette a helyzetet. Konkrétan a bolygó két legkevésbé vonzó embere. Hadd mutassam be a főszereplőket!

A jobbomon, hölgyeim és uraim, György Ágost Frigyes, a volt régensherceg, de immár IV. György, Nagy-Britannia, Írország, valamint Hannover királya. Kövér. Élvhajhász. Brutális adósságot szedett össze. Szerencsejátékos. Iszákos. Mondjanak bármit, ő biztosan fogadott rá, meghágta, ivott belőle, vagy eladta annak, akik a legtöbbet kínálta érte. Ó, és törvényellenesen feleségül vette Maria Fitzherbertet.

Tőlem balra láthatják Brunswick-Wolfenbüttel Karolina Amália Erzsébetet. Kövér. Túlérzékeny – jó, ne szépítsük: full elmebeteg. Hisztérikus. Követelőző. Zsarnok. Koszos és büdös. Ez is összefekszik mindenkivel. Rikácsol és visítozik.

Azt hiszem, nyugodtan kijelenthetjük, hogy azzal, hogy kivonták egymást a forgalomból, nagy szívességet tettek a világnak.

A házasságuk katasztrófának minősült még az uralkodói mércék szerint is, ahol ugyebár a katasztrófát jelző léc elég magasra van állítva. A hírek szerint György három napon át atomrészeg volt az esküvő előtt, és a nászéjszakán bezuhant a kandallóba, ahol is elájult, az újdonsült feleség pedig – saját állítása szerint – hagyta, hadd feküdjön ott. És bizony a pletykák úgy szóltak, hogy az volt az egyetlen éjszaka, amit együtt töltöttek. Mivel kilenc hónappal később Karolina világra hozta a gyermeküket – egy kislányt –, csakis azt feltételezhetjük, hogy a fickónak voltak a legelszántabb, legcéltudatosabb spermái a... a spermák történelmében.

Na szóval, az apja, az őrült III. György halálát követően – aki egyszer a porosz királynak nézett egy fát (bár ez szerintem könnyen megeshet bárkivel), valamint kék vizeletet pisilt – György került a trónra. A felesége megjelent a koronázási ünnepségen, de bevágták előtte a westminsteri apátság ajtóit.

Hát ilyen megbízatásokat kap egy várandós múltjáró.

Mindenki más mehetett felvételeket készíteni a történelem folyását megváltoztató teutoburgi csatáról, én meg megkaptam a rohadt Brunswick rohadt Karolinát. És ezt megmondtam Leonnak is, az egész ügy első számú felelősének.

– Te vagy a hibás! – közöltem vele ingerülten. – Állandóan izélni akarsz, és emiatt kell most megnézem azt a félhülye némbert!

– Tényleg? – kérdezte Leon, akit őrjítően hidegen hagyott az én újabb megpróbáltatásom. – Nem emlékszem rá, hogy tiltakoztál volna. Sőt, úgy rémlik, kimondottan lelkes voltál a kérdéses időben. Még azt is csináltad a... tudod.

– Igen, de ez most nem számít – jelentettem ki sietve. A zavarba ejtő igazságokat egy módon lehet kezelni, mégpedig úgy, hogy nem veszünk róluk tudomást. Mint a politikusok. – A helyzet az, hogy hamarosan elugrom a 19. századi Londonba, hogy megfigyeljek pár dagadt németet, amint egymással ordítoznak, és emiatt le fogok maradni a történelem egyik legfontosabb eseményéről.

– Így szólt a megállapodás – válaszolta Leon szelíden. – Továbbra is mehetsz a múltba, de csak békés, csendes küldetésekre. Még arra is emlékezni vélek, hogy a te ötleted volt.

– Igen, de csak azért, mert a másik lehetőség az lett volna, hogy egyáltalán nem ugrom.

– Amit nagyon könnyen elintézhetünk, ha nem vagy elégedett a jelenlegi körülményekkel.

Sóhajtottam egyet, és csak annyi mondtam:

– Nem, jól van ez így.

– Biztos? – kérdezte Leon, és hirtelen aggodalmasnak tűnt.

Én meg szokás szerint bűntudatot éreztem. Szegény Leon... Sosem panaszkodik, de néha a dolgok egyáltalán nem könnyűek a számára.

– Persze, minden rendben – válaszoltam, és rádöbbentem, hogy valóban ezt érzem.

2

JÓLLEHET GYÖRGY már 1820 januárjában az apja örökébe lépett, a koronázási ünnepséget csak a következő év július 19-én tartották meg. Ennyi idő kellett neki ahhoz, hogy megtervezze. Talán elfelejtettem említeni, hogy cefetül hiú is volt. Azt akarta, hogy az övé legyen minden idők legnagyobb, legmenőbb koronázási ünnepsége. Hatalmasabb még Napóleonénál is – aki ugyebár császár volt.

Kolosszális összeget költött a bulira. A parlament megszavazott neki 100 000 fontot – ami még manapság is komoly pénz –, és később, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy ennyi nem lesz elég, kapott még 138 000-et. A teljesen összeg manapság olyan 9,5 millió font lenne. A tradicionális korona – Eduárdé – valamiért nem kellett neki, ezért rendelt magának egy újat. Még a Hope-gyémántot is megszerezte, amit előzőleg a francia koronaékszerekből szedtek ki. Ha valaki vet egy pillantást a Brighton Pavilionra – György szerény, tengerparti vityillójára –, láthatja, hogy a fiú nem aprózta el a dolgokat.

De sajnálatos módon, akárhogy erőlködött is, a megkoronázása nem a látványosságokról, nem a különlegességekről, de még csak nem az ő csodás személyéről híresült el, hanem a feleségéről, a szörnyű Brunswick Karolináról, aki olyan műsort csinált, hogy mindenki őt figyelte.

Július 19-én valóságos forróság köszöntött Angliára. És ez egyszer a divat a nőknek kedvezett. Csinos kis nyári főkötőt viseltem, aminek a szalagját jókora masnira kötöttem a jobb fülem alatt, valamint világoskék selyemből szabott, magasított derekú sétálóruhát. Mivel fiatal lánynak már aligha minősültem, a karomat ruhaujj fedte, és az öltözetet mérsékelt mennyiségű fodor díszítette. Az anyag vékony, könnyű és kellemes tapintású volt. És végre szóba sem került az a kurva fűző.

Markham viszont piszkosul be volt csomagolva. Frakkra emlékeztető, hosszú, sötétzöld felöltőt és egzotikus hímzésekkel díszített mellényt kapott a Gardróbban, valamint feszes bricseszgatyát és csizmát. Ha mindez nem lett volna elég, bonyolult csomóval megkötött nyakkendőt viselt, ami feltolta az állát, és emiatt úgy nézett ki, mint aki ugyancsak fenn hordja az orrát. Még el sem indultunk, már csorgott róla a víz. Tényleg nem akartam kiröhögni a fiút, de nem kevés elégedettséget éreztem amiatt, hogy ezúttal végre nem én érzem magam borzalmasan a ruhám miatt.

A Hawking hangárban találkoztunk, a kedvenc kompom, a Nyolcas előtt. Igen, kicsit megviseltnek nézett ki, de hát ezt rólunk is el lehetett mondani, nemde?

A kompok a mi műveleti központjaink. Egyszerű kőkunyhónak néznek ki, rendkívül erősek és szívósak, és megbízhatóan elvisznek minket a kiválasztott korszakba. Ezenfelül szűkösek, büdösek, és a vécéjük sosem működik jól. A Nyolcasban az a keverék terjengett, mint mindig: izzadság, túlterhelt elektromos eszközök, vizelet, berohadt kárpit és káposzta szaga.

Bevonultunk, és beraktuk a holminkat a tárolóba. A konzol a falra szerelt képernyő alatt állt, amin a műszakiakat láttuk, akik sietős mozdulatokkal vonszolták a berendezéseiket a biztonsági határon túlra. A padlóhoz szegecselt ülések ormótlanok és kényelmetlenek voltak, de a létfontosságú felszerelés – a teáskanna és pár bögre – a helyén várakozott, bevetésre készen. És mivel az én kompomról beszélünk, pár doboz csokis keksznek is kellett lennie valahol.

Vastag kábelkötegek futottak és tekergőztek a falakon, valamint a mennyezeten. Jelzőfények villogtak a konzol műszerei és kisebb-nagyobb képernyői között. A belső tér egészében véve kaotikus, leharcolt, high-tech és állat menő volt. Mint Markham és én. Mi több, mint az egész St. Mary.

Leon a Műszaki Részleg vezetőjeként személyesen ellenőrizte a koordinátákat.

– Mindent betápláltunk – jelentette végül –, a visszatérő ugrás adatait is.

– Nagyon szépen köszönjük – hálálkodtam rendkívül udvariasan, azzal letelepedtem a bal oldali ülésbe, és végignéztem a műszerfalon.

– Vigyázz magadra! – búcsúzott Leon, mint mindig.

– Természetesen – feleltem erre, mint mindig.

Rám mosolygott – csakis rám! –, azzal kisietett az ajtón, ami rögtön bezárult mögötte.

Markhamre pillantottam, és azt kérdeztem tőle:

– Felkészült?

– Felőlem mehetünk!

– Számítógép, indítsd az ugrást!

– Ugrás indítva – közölte a gép.

És a világ fehérbe borult.

* * *

Ezen a napok sokan mozogtak az utcákon, de hát Londonban jártunk, ahol minden egyes napon rengetegen zsezsegnek az utcákon. Ugyanakkor, ahhoz képest, hogy ez a koronázás napja volt, nem láttam annyi embert, mint vártam volna. A király számított rá, hogy a felesége jelenetet rendez, ezért, hogy elvonja a tömeget, egy sor esemény zajlott a westminsteri apátságtól távol. A Green Parkban egy ballon feleresztésére készültek, ráadásul faelefántokat úsztattak fel a Temzén. Én magam ez utóbbit sokkal szórakoztatóbbnak tartottam, mint azt, hogy bámuljam a dagadt pingvint és nem kevésbé puffadt barátait.

Ebben a korai órában a hőmérséklet még elfogadhatóan alacsony volt. Elácsorogtunk egy kicsit, beszívtuk a friss kenyér kellemes illatát, mi több, kávé illatát is éreztem, ami emlékezetem szerint először esett meg velem egy küldetés során. Ó, és a lovak szagát is éreztük, természetesen. A kimelegedett, izgatott lovak különösen erős szagot bocsátanak ki. Az utcákat máris szemét és trágya borította. Seprűvel felszerelkezett fiúk járkáltak mindenfelé, és egy-egy lezseren odahajított pennyért tisztára söpörték az utcát bárki előtt. Örültem, hogy a szoknyám a bokámig ért, míg a lábamon erős félcipőt viseltem. Nem mellesleg: egyetlen múltjáró sem megy soha, sehová megfelelő lábbeli nélkül. Ellenkező esetben csak magára hívná a bajt.

A westminsteri apátság közelében tisztább utcák fogadtak minket – nyilván feltakarították őket az alkalom tiszteletére –, de a tömeg is mind sűrűbb lett.

– Tartsa a kezét a költőpénzén! – javasolta Markham, mialatt átkormányozott engem egy nagyobb csoporton.

– Micsoda? Miért?

– Zsebtolvajok.

– Á!

Mindig is régi, kedves ismerősként tekintettem a westminsteri apátságra.

– Tudja, én már jártam itt – avattam be Markhamet a nagy titokba, mialatt átfurakodtunk a sokaságon, hogy jobban lássunk. – Nyolcszáz évvel ezelőtt. Az volt az első igazi küldetésem. Peterson és én itt jártunk, amikor lerakták az első köveket. Közvetlenül a Hitvalló halála előtt.

– Tényleg? – dünnyögte Markham, és félretolt egy férfit, aki egy lobogót akart ránk sózni. – És hogy ment?

– Egész jól. Egy rohadt nagy kőtömb pár ujjal vétett el minket, és Peterson levizelt engem.

– Aha... akkor a Múltjáró Részleg mércéi szerint nagy siker lehetett...

Az úti célunkat elérve lecövekeltünk, és csendesen ácsorogtunk. A kamerámat a kezemben tartottam. A csuklómon himbálózó, csinos retikülben egy kábítópisztoly és paprikaspray várakozott bevetésre. Készen álltunk a kezdésre. És nem kellett annyit várnunk, mint eredetileg gondoltam. A királyné alighanem úgy gondolta, hogy ha időben érkezik, akkor könnyebben bejut a székesegyházba. Paták csattogását hallottuk, közben egy kocsis ordítva kergette el az útból a gyerekeket, és ezek a hangok hirdették a királyné érkezését. A tömeg felmorajlott. Az emberek izgatottak lettek, mert valamennyien tudták, hogy Karolinát nem hívták meg – ami azt jelentette, hogy jó kis muri lesz itt mindjárt.

Te jó ég, de dagadt volt! És alig hittem el, hogy mit bírt felvenni erre az alkalomra. Szerencsére valaki megakadályozta abban, hogy a kedvenc viseletében jelenjen meg, ugyanis olykor elöl derékig nyitott ruhában mutatkozott nyilvánosan. Az esemény komolyságának köszönhetően visszavett egy kicsit, de nem nagyon.

Bő szabású, fehér szaténruhát viselt, ami terjedelmes melle alatt összeszűkült, onnan lefelé szabadon hullott a földig, és hátul rövid uszályban végződött. A haja – túl sötétnek tűnt ahhoz, hogy természetes színű legyen – a feje tetejére feltornyozva meredezett, és fehér strucctollak villogtak felette. Máris kivörösödött arca körül huncut loknik himbálóztak. Förtelmesen ronda gyémánt nyakláncot viselt, ami nem sokat takart el közszemlére tett, hatalmas kebléből. Ugyanilyen randa gyémánt karkötők vágtak bele mélyen kövér karjának foltos bőrébe. A fehér szaténruha legkülönfélébb pontjai brossok villogtak. Esküszöm, ha megállt volna a tükör előtt, és odaszólt volna az öltöztetőinek, hogy „Vágjátok hozzám az egészet, és mindent szúrjatok be oda, ahol éppen megakadt!”, akkor sem végezhettek volna pocsékabb munkát. A máskülönben profi udvarhölgyeinek alighanem megszakadt a szívük, amiért ilyen külsővel kellett elengedniük.

Elképzelni sem tudtam, hogy mi akadályozza meg azt a temérdek húst és hájat, hogy kibukjon a ruhából.

– Azt a kurva... – dörmögte Markham mellettem – ilyesmit sem sűrűn lát az ember.

Karolina nehézkesen kimászott a hintóból – két markos inas kellett a művelethez –, megállt egy kis időre, hogy az elámult nézők felhördülhessenek – ez speciel nem jött össze neki –, aztán elindult a székesegyház ajtaja felé, ami továbbra is nyitva állt, mert az utolsó vendégek még most vonultak befelé.

Mialatt a királyné a bejárat irányába tartott, néhány tagbaszakadt, ronda alak állta útját, akik röhejes módon apród egyenruhát viseltek. A király a feleségét ismerve bajra számított, és hivatásos ökölvívókat bérelt fel, hogy távol tartsa az asszonyt, és ezt a csapatot maga a híres Gentleman Jackson vezette. Mindez alapjában véve talán jó ötlet lett volna, de az, hogy apródnak öltöztették őket, bizonyosan nem volt az.

Hogy valóban képesek lettek volna lefogni, netán lecsapni őnagyságát ennyi ember szeme láttára, az sosem derült ki. A nézők a pillanat drámaiságát megérezve hirtelen elhallgattak. Karolina ott állt előttük, és egyetlen, árva udvarhölgy sem kísérte. Arra gondoltam, hogy szánalmasnak és meglehetősen kicsinek látszik (bár rettentő kövérnek is). Felemelte a fejét, és azt kiabálta:

– A királyné! A királyné vagyok! Engedjenek be!

Azt állítani, hogy a hangja messze szállt, szépítő kifejezés lenne. Ugyan a lovak nem bokrosodtak meg a környéken, de több helyen is felröppentek a galambok, hogy talán soha többé ne térjenek vissza.

A nézők ordítva és röhögve fejezték ki, mennyire tetszik nekik a koronázást megelőző műsor, és felkapták a kiáltást:

– A királyné! A királyné!

Semmi sem történt, aztán a lárma lassan elhalt, mert mindenki látni akarta, hogy Karolinának mi lesz a következő húzása.

Nem álltam messze tőle, így egész jól hallottam a folytatást.

Erős akcentussal beszélve, de roppant méltóságteljesen azt mondta:

– Anglia királynéja vagyok!

Azzal felkapta a szoknyáját, és megpróbált átnyomakodni két karfiolfülű apród között, akik mindketten akkorák voltak, mint a rodoszi kolosszus.

Valahol a székesegyház belsejében egy hivatalnok azt kiabálta:

– Tegyék a dolgukat, az isten szeremére!

És a következő pillanatban a masszív ajtók bevágódtak, de akkora dörrenéssel, hogy azt három utcával odébb is hallották.

A tömeg most tényleg felhördült. Ez valami égbekiáltó sértésnek minősült. Igaz, Karolinát nem koronázták meg, de a király felesége volt, és akármennyire gyűlölték is egymást – és cefetmód gyűlölték egymást –, ez akkor is nagy nyilvánosság előtt elkövetett, nagyon durva sértés volt.

Karolinának le kellett volna lépnie. Az lett volna az egyetlen helyes húzás, ha összeszedi magát, visszatér a hintójához, és elhajtat. Ha most elment volna, méltóságteljesen és egészségesen, ő győzött volna. A tömeg ekkor még őt támogatta. De Karolina lévén, természetesen, elszúrta az egészet.

Dühödt rikoltást hallatott, a földhöz vágta strucctollas legyezőjét, felkapta a szoknyáját úgy, hogy botrányosan sokat mutatott meg abból a vaskos lábából, és futásnak eredt.

Nem sétált, lépkedett, ballagott, andalgott, vonult, poroszkált, lépdelt vagy totyogott, hanem futott, márpedig ebben a korban a nemesi származású nők nem futottak. Főleg nem ennyi ember szeme láttára. A legtöbbjük valószínűleg azt sem tudta, hogyan kell csinálni. Hogy egy hercegnő – egy uralkodó felesége – felemelje a szoknyáját, közszemlére tegye a lábát, és fusson, na az egész egyszerűen elképzelhetetlen volt.

Csakhogy megtörtént. Karolina futott. Jó, őszinte leszek: inkább csak úgy döcögött előre.

Az emberek kíváncsian várták a folytatást, és a nyomába szegődtek, így gyakorlatilag egy egész hatalmas tömeg követte.

– Gyerünk! – adta ki a vezényszót Markham, közben megfogta a karomat, és mi is elindultunk.

Őszintén szólva, aggódtam Karolináért. Már ebben a kora délelőtti órában is elég meleg volt. Ő pedig szépen felhúzta magát. És rettentő túlsúlyt kellett cipelnie. A tetejébe még futott is! Mindez, így együtt aligha tett jót neki. Jól tudtam, hogy mi vár rá: ma este ágynak esik, és három hét múlva meghal. Nagyon nem kellett volna ezt csinálnia.

A székesegyház mellett futott, kerülgette az útjába eső, döbbenten tátogó embereket, akik nyilván azt latolgatták magukban, hogy úgy mégis mi a fene folyik itt.

Mi tudtuk, hogy a kerengő elé tart.

– A rohadt életbe! – dohogott Markham, aki továbbra is szilárdan markolta a karomat, mialatt emberek siettek és lökdösődtek mellettünk. – Ez megőrült? Nem fogják beengedni. Miért nem látja be? Miért nem megy haza? Ebből csak baj lesz!

Karolina először a keleti folyosónál próbálkozott, de odabent valaki hamarabb ért oda, és bezárta az ajtót. A királyné megrángatta a kilincset, és az öklével megdöngette az ajtót, ám az nem nyílt ki előtte. A gigászi épület fenségesen és csendesen tornyosult fölébe.

Pár pillanatig csak állt, aztán megint elindult, mint akit senki sem rettenthet vissza. Ezúttal a nyugati folyosóhoz sietett. Tényleg kőkeményen rászánta magát, hogy bejusson. Én meg azon töprengtem, hogy mi történhet odabent. Hallják a kinti lármát a zenétől? Ott gubbasztanak valamennyien a kellemes hűvösben, és figyelik a kívülről beszűrődő, idegesítő hangokat?

Karolina a nyugati folyosónál sem járt több szerencsével, ahol is megtorpant, és kivörösödött képpel fújtatott úgy, hogy a keble szaporán hullámzott. És higgyék el nekem, bőven volt ott kebel, ami hullámozhatott. A fejdíszére erősített strucctollak elferdülve meredeztek, a ruhája úgy szétesett, hogy szinte már nem is lehetett tisztesnek nevezni. Ha valamikor, akkor most jött el a perc ahhoz, hogy a közvetlen környezetének egyik tagja odamenjen hozzá, megfogja a kezét, és szelíden visszavezesse a hintóhoz. Ha lettek volna valódi barátai ebben az országban, valaki alighanem megtette volna neki ezt a szívességet. De csak állt, meglehetősen magányosan a körülötte kialakult kör közepén, és a nézők néma csendben várták, hogy most mi következik. Én pedig gyanítottam, hogy a királyné ekkor ismerte fel, mennyire egyedül van.

Másrészről, ő volt saját maga legádázabb ellensége. Sarkon fordult, és megint nekilódult, az útjában álló emberek pedig fejvesztve menekültek előle. Ezúttal a Westminster Hall felé tartott, a koronázási bankett helyszíne felé, ahová a kora időpont dacára máris sokan megérkeztek a meghívott vendégek közül.

Innentől a történet megszűnt viccesnek lenni, és átfordult komolyba. Ugyanis, Angliában történt mindez. Az establishmenttel senki sem szórakozhat. Manapság sem érdemes megtenni, és főleg nagy őrültség volt 1821-ben. Lehet rá mondani, hogy ódon, begyepesedett, önző és folyton újratermeli önmagát – és valóban ódon, begyepesedett, stb. –, de ebben az országban az a hatalom fészke. Nagyjából olyan sebességgel halad, mint egy köszvényes gleccser, de nincs is szüksége nagyobb sebességre. Az establishment egyszerűen megy előre, és lassan, de biztosan összezúz mindent, ami az útjába áll. Vállalhatatlan hercegnők nem okoztak számára problémát sem a múltban, sem a jelenben. Valaki parancsot harsogott. Katonák sorakoztak fel egy szempillantás alatt, és hirtelen nagy-nagy csend lett a környéken.

A katonák szuronyt szegeztek Karolina arcának. És komolyan gondolták a dolgot. A királyné végre megállt, és hitetlenkedve, döbbenten pislogott. A homlokáról csorgó verejték elkente a festéket az arcán, a haja szanaszét állt. A szoknyája szegélyét, és apró, puha cipellőjét por és lótrágya borította. A hóna alatt sötét foltok terjengtek. A dermedt csendben tisztán hallottuk a zihálását.

Nagyon sajnáltam őt, viszont úgy tűnt, számára nem okoz gondot, ha megbotránkoztató látványosságot csinál magából. Úgy visított, hogy attól féltem, a környéken megrepednek a falak. Az egyértelmű volt, hogy nem örül a helyzetnek. És nem adta fel.

A következő részt nem láttuk, mert a tömeg meglódult, mivel mindenki látni és hallani akarta azt, ami történik, de én tudtam, hogy Karolina nem törődik az egésszel, és továbbra is küzdeni fog azért, hogy bejusson valahogy. Dühödten rikácsolt, németes akcentusa jobban érződött a szavain, mint eddig, és az az éles hangja még a távolabb állókhoz is simán eljutott. A nézők jóindulata fogyatkozni kezdett, és úgy tűnt, a dolgok mindjárt kocsmai verekedéssé fajulnak, amikor a főkamarás helyettese végre intézkedett, megoldotta a problémát, és Karolina előtt megint bevágódott az ajtó.

Az ember azt hinné, hogy ekkor végre feladta, ugye?

Hát nem adta fel. Megint felkapta a szoknyáját – ezúttal is sikerült megbotránkoztatóan sokat megmutatni abból a randa bokájából és lábából –, és visszafutott a székesegyházhoz, a Költők sarkánál lévő ajtóhoz. Markham és én, akik tudtuk, hogy hová megy, már korábban elindultunk, és a helyszínen voltunk, mire Karolina megérkezett. A feje ekkor már nem is vörösben, hanem lilában pompázott, és a melle kifordult a ruhájából. És gúnyosan üvöltöző tömeg követte. Az emberek az évek során hozzászoktak ahhoz, hogy a királyi család tagjai olykor nagy nyilvánosság előtt hülyét csinálnak magukból, így nem hatotta meg őket ez az uralkodóhoz legkevésbé sem méltó jelenet. Karolina átlépett egy határt.

Én még ekkor is sajnáltam, akármilyen szörnyű nőszemélynek bizonyult is. Durván megalázták, méghozzá fél London előtt. És biztosra vehette, hogy a történet bejárja egész Európát. Ha életben maradt volna, röhögés fogadta volna mindenütt.

De nem maradt életben. Azon az estén megbetegedett. Senki sem tudta megállapítani, hogy miben szenved, de három héttel később meghalt. Azt állította, hogy a koronázás napján valahol, valaki megmérgezte, és érdekes módon, mialatt a halálos ágyán feküdt, felbukkant körülötte egy Stephen Lushington nevű férfi, aki titokban Lord Liverpoolnak, a kor miniszterelnökének dolgozott. Az igazán szomorú az, hogy talán valóban megölték a királynét. Ezt már valószínűleg sosem fogjuk megtudni, és abban az időben nem érdekelt senkit.

Mindenesetre, amikor Karolina a Költők sarkának bejáratánál állt, Sir Robert Inglis fojtott hangon érvelve megpróbálta rávenni, hogy távozzon. A hölgy mindkét kezével az oldalát, illetve a keblét markolva lihegett és fújtatott. Az mostanra teljesen egyértelművé vált, hogy nem fogják beengedni a székesegyházba. Sir Robert nagyon udvariasan és halkan beszélt, és mialatt az ökölvívók, illetve a bevágódó ajtók láttán a királyné csak még elszántabban küzdött, hogy bejusson, ez a tiszteletteljes meggyőzés végre hatott rá valamennyire.

Ám az én figyelmemet egy apró folt ragadta meg, ami Karolina fehér kesztyűjén vöröslött. Alig lehetett látni, olyan kicsi volt, és még arra is láttam esélyt, hogy nem a saját vére. Talán hozzáért valakihez a kézfejével. Mindenesetre gondolkodóba estem. Tegyük fel, hogy az ő vére van a kesztyűn... És ma este megbetegszik. Három hét múlva pedig ez a hercegnő, aki oly sok gondot okozott, meghal.

Nem tudom, hogy Sir Robert mit mondott neki. Talán máris kezdte rosszul érezni magát. A harci tűz kihunyt benne. Leeresztette a vállát, de még a fejékébe szúrt strucctollak is lekonyultak. Három durva külsejű apród csendesen elvezette a gúnyolódó nézők előtt, és beemelték a hintójába. A végsőkig dacoló Karolina integetett a tömegnek – senkit sem sikerült meghatnia –, aztán elindult a hintó.

Óhatatlanul eszembe jutott a róla szóló, népszerű és kínos versike:

Kegyes királynő, könyörgünk mi néked,

menj el, és tovább ne halmozd a vétked,

vagy ha ez nagyon nehezedre esne,

azért csak tűnj el, mindenesetre.

Markham és én rászántunk egy pillanatot, hogy összeszedjük magunkat, és felkészüljünk a küldetés második részére: a király érkezésére.

Markham letörölte az izzadságot a homlokáról. Én ellenőriztem a kamerámat, és készítettem néhány felvételt az apátság környékéről. Viszonylag jó helyet találtunk magunknak a nyugati bejárat közelében, és türelmesen vártuk a Westminster Halltól induló menetoszlopot, mivel tudtuk, hogy a király késni fog.

A 19. században nem tettek ki korlátokat, és más módon sem irányították-terelték-ellenőrizték a tömeget, amiből az lett, hogy mindenki ment, amerre akart, önfeledten lődörgött, és jól érezte magát. Az utcákon egymást követték a lovaskocsik, amelyek újra meg újra elakadtak a tömeg miatt, bérkocsik, szekerek, taligák keveredtek gyalogosokkal, ideges hivatalnokokkal, koldusokkal és szájtátiakkal.

Hajtók szidták a járókelőket, akik végtelen örömmel küldték el őket a fenébe. Az egyre melegebb levegőt felhevült lovak és emberek szaga töltötte meg, ami finoman szólva is orrfacsaró volt.

És hát a lárma... Emberek ordítoztak, kocsikerekek zörögtek és csattogtak a kövezeten, valahol egy zenekar játszott. A túl sűrű tömeg miatt nem láthattam őket, de hallottam, hogy körös-körül kutyák ugatnak mindenfelé. Megjegyeztem magamnak, hogy nézzek utána: rohangáltak-e vérszomjas kutyafalkák London utcáin ebben a korszakban.

Aztán terjedni kezdett a hír, miszerint a menetoszlop elindult a Westminster Halttól, mire mindenki lábujjhegyre állt, és a nyakát nyújtogatva nézelődött.

Markham és én azzal múlattuk az időt, hogy feltűnés nélkül felvételeket készítettünk a fontos emberek érkezéséről. Mindenkiről dőlt a verejték, és mindenki nyugtalannak látszott. A ruhákat maga György tervezte, és az Erzsébet-kor, valamint a Stuart-kor viseletén alapult. Én meg úgy véltem, hogy a fiú pályát tévesztett. Király lett belőle, pedig buliszervezőnek kellett volna mennie.

A felvonuló méltóságok előtt kosárral felszerelkezett fiatal lányok haladtak, és én örömmel láttam, hogy a középkori hagyományt felelevenítve gyógynövényekkel hintik be a király előtt az utat, a ragályok elleni védekezés jegyében.

Aztán végignéztük, hogy beviszik a koronaékszereket a székegyesházba. Már csak azért is megérte volna elugrani ide, hogy láthassam az úgynevezett állam kardját. A sok csillogó cuccot püspökök követték. Nekem fogalmam sem volt, hogy ki kicsoda – az én szememben az egyik püspök pont olyan, mint a másik –, de biztosra vettem, hogy a felvételek alapján valaki majd képes lesz azonosítani őket.

Ekkor szünet következett. Körülöttem mindenki azon erőlködött, hogy meglássa végre a királyt. Szárnyra kapott a hír, hogy késni fog. Állítólag elszakított valamit távozás közben, és mivel ő György volt, kicsit pánikban esett.

Tolakodtunk és helyezkedtünk egy kicsit, de mindenki nagyon jóindulatúan viselkedett, és érzékelni lehetett, hogy az emberek egyre izgatottabbak.

És végül megérkezett. Pazar öltözetet viselt, kövér volt, és különös módon lenyűgöző is. Minden, de minden eltúlzott volt körülötte. Az uszálya hossza majdnem elérte a harminc lábat, és gyönyörű, arany hímzés díszítette. A kalapján hosszú, fehér madártollak bólogattak. A nézők elhallgattak, és megint csak lábujjhegyre állva nyújtogatták a nyakukat, hogy jobban lássanak. A férfiak levették a kalapjukat, a nők pukedliztek, amikor a király elhaladt előttük. György rettenetesen kövér volt, és népszerűnek semmiképpen sem mondhattuk. Egy vagyont költött erre a napra – de mialatt elvonult az emberek előtt, mindenki tiszteletteljesen hallgatott. Elvégre a királyuk volt, és ezekben a pillanatokban nem tűnt nevetségesnek.

Még abban a vékony ruhámban is izzadtam. Markham alighanem megfőtt, és bizonyosnak tűnt, hogy György bármelyik pillanatban lángra lobbanhat. Hogy mindenki megcsodálhassa azt a csodás szerkóját, a lökött alak utasítást adott, hogy az a hatalmas, hordozható napellenzője kicsivel lemaradva kövesse őt, így telibe kapta a napot. Kerek és vörös képén patakokban folyt a verejték. A bal kezében selyem zsebkendőt hordozott, amivel hol a képét törölgette, hol pedig a tömegnek integetett. Pont odanéztem, amikor egy inas kicsempészte a kezéből az egyiket, és egy tisztát csúsztatott a markába.

Én ezt a látványt is elég szomorúnak találtam, mert György fiatalkorában egész jól nézett ki. De mire eljött a koronázás napja, a jó svádájú, fiatal hercegnek nyoma sem maradt – leszámítva alighanem az ő saját emlékezetét. Az a benyomásom támadt, hogy annak a kidülledő szemének és apró, rózsabimbó szájának köszönhetően úgy néz ki, mint egy nyűgös csecsemő, viszont tény, hogy ezúttal jófej módjára viselkedett. Ide-oda forgolódva integetett az embereknek, és a nézők jellemző módon, a csordaösztönnek engedelmeskedve, éljeneztek és integettek az uralkodónak, akit korábban minden lehetséges alkalommal kigúnyoltak. György tudta, hogyan dolgozza meg a tömeget, és még én is azon kaptam magam, hogy nehezemre esik elhinni, hogy ez az a férfi, aki ocsmányul bánt a feleségeivel, elárulta a barátait, és belekeveredett minden elképzelhető és elképzelhetetlen botrányba.

A székesegyház bejáratánál megállt. Az apródok – ezúttal igaziak – felkapták és kiterítették a harminc láb hosszú uszályt. Hallottam, amint György meglepően magas hangon odaszól nekik, hogy húzzák szélesebbre, hogy mindenki láthassa az aranyszín hímzést, aztán fanfárok harsogása közepette még egyszer, utoljára integetett a tömegnek, majd bevonult a székesegyházba, hogy Nagy-Britannia, Írország és Hannover Isten kegyelméből uralkodó királyává koronázzák.

Miután a fanfárok elhallgattak, csend telepedett a környékre, és a vonuló vendégek követték az uralkodót az épületbe.

– Hát... ez egész jól ment – mondtam Markhamnek, holott addigra már rég meg kellett volna jönnie az eszemnek.

Mert alig fejeztem be a mondatot, amikor egy vörös képű, nagy hasú férfi, mialatt lendületesen integetett valakinek, oldalról nekem ütközött, és sikeresen kiverte a kezemből a kamerát.

Normál esetben a csuklómra szoktam húzni a szíját, pontosan az ilyen eseteket megelőzendő céllal. Hogy azon a napon miért nem tettem meg, azt nem tudom. Hallottam, hogy koppan egyet a kövezeten.

Lenéztem, hogy kiderítsem, hová esett, és megint hallottam, hogy zörög – valaki odébb rúgta. Tudtam, hogy pillanatok kérdése, és rátaposnak, akkor viszont nagy bajban leszek.

Látni véltem egy pillanatra, és lehajoltam, hogy a lábak között átnézve szemmel tartsam, közben elindultam felé. A tömeg oszladozni kezdett, amiből persze jókora kavarodás támadt. Családok és baráti társaságok gyülekeztek, és mindenki egyszerre mozgott a tér összes lehetséges irányába. Valaki meglökött, és persze elterültem a macskaköveken.

– Max! – kiáltotta azonnal Markham valahol a közelemben.

Nem használtam ki a ragyogó lehetőséget arra, hogy közelről is megvizsgáljam a vastag mocsokréteggel lepett köveket, hanem összegömbölyödtem fektemben, hátha akkor kevesebben rúgnak belém.

– Hol van? – kiabálta Markham.

– Itt! – feleltem fennhangon, és megpróbáltam felállni, bár közben nem éppen elegáns stílben legalább annyit mutattam meg a lábamból, mint nemrégiben a hamarosan néhai walesi hercegnő.

– Igen, ezzel nagyon sokat segített! – dohogott Markham a közelemben. – Egy kicsit többet is elárulhatna!

– Ó, te jóságos... – mondta ekkor valaki, ezzel egy időben két jókora, rózsaszín kéz jelent meg a látóteremben, majd az ismeretlen jótevő talpra segített. – Adjanak helyet a hölgynek! – bömbölte mérgesen, mire az emberek sietve eltisztultak előlem.

A félrecsúszott főkötőmet meg tudtam igazítani, de a méltóságom odalent maradt, a mocskos kövezeten, amelyen az imént még magam is heverésztem. Lesimítottam a ruhámat, amennyire csak tudtam, és igyekeztem nem gondolni arra, hogy mit fog szólni Mrs. Enderby, amikor meglátja, hogy feltöröltem London utcáit az ő kéklő ruhakölteményével.

– Nagyon köszönöm, uram – rebegtem elhaló hangon. – Örökre lekötelezett a kedvességével.

Markham is megérkezett, és zihálva kérdezte:

– Jól van?

Biccentettem egyet. A megtermett férfi kék szerzsből szabott, kétsoros zakót viselt, amitől az eleve széles mellkasa még szélesebbnek hatott. Előbb vetett egy szigorú pillantást Markhamre, amivel azt üzente neki, hogy jobban kéne vigyáznia rám, aztán a jobb keze ujjaival lazán megérintette a kalapját, és otthagyott minket.

– Elejtettem a kamerát – súgtam Markhamnek, és cefetmód pánikoltam, mert a berendezés mostanra bárhol lehetett.

– Jól van – felelte a társam, és körülnézett. – Nem valószínű, hogy valaki meglátja, hát még hogy felkapja, vagyis, a legrosszabb, amit történhet vele, az az, hogy széttapossák. Dr. Bairstow majd pár pillanatig csúnyán néz magára, aztán annyi.

– Meg kell keresnünk – mondtam úgy, hogy alig figyeltem Markhamre.

– Meg, de ezúttal próbáljon talpon maradni! Az emberek a végén még azt hiszik, hogy teleszívta magát ginnel.

– Bárcsak úgy lenne...

Markham erre megfogta a karomat, és kiadta a vezényszót:

– Maga néz balra, én nézek jobbra!

– Nem itt van. Valaki elrúgta. Hallottam, hogy pattog a kövezeten.

A tömeg mostanra kissé megritkult. A ceremóniát olyan laza hatórásra tervezték, ezért sokan elmentek, hogy addig valahol máshol szórakozzanak, egyenek, illetve egy csendes sarokban könnyítsenek magukon. A nyilvános vécék ebben a korban még nem tünedeztek fel, így a legtöbben vagy egy falnál pisiltek, vagy egyszerűen leguggoltak az utcán. Ahol én az előbb henteregtem egy jót. És erősen kívántam, hogy ez most bárcsak ne jutott volna eszembe.

Egyszerre voltunk szerencsések és balszerencsések.

Szerencsések, mert akármilyen kevés esély látszott rá, megtaláltuk a kamerát.

És balszerencsések is, mert mialatt felé siettünk, és úgy tíz-tizenkét láb választott el tőle, valaki hamarabb ért oda hozzá.