Földényi F. László

Caspar David

Friedrich

Jelenkor

© Földényi F. László, 1986, 2025

© Jelenkor Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Máté Péter

A borítón Caspar David Friedrich Neubrandenburg című festménye szerepel.

Harmadik, bővített kiadás

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-466-8

Tartalom

Négy évtized távlatából

A szem

A műterem

A lélek vidékei

A bukott angyal

A tér utópiája

Beomló terek

Mit fest a festő?

Vakablakfestészet

Láthatatlan vidékek

A köd sűrűsödik

A csoda

A halál angyala

„Vágyódás – szörnyű vágyódás” (Parsifal)

A láthatatlan fény

Leszáll az éj

Függelék – Egy vándor nyomában

Képmelléklet

Irodalom

Négy évtized távlatából

1986 tavaszán egy kiállításmegnyitón szóba elegyedtünk Beke Lászlóval, a nagyszerű művészettörténésszel. Főleg a kortárs művészetről beszéltünk – ő annak volt szakértője, és engem is érdekelt. Azután, már távozóban, megemlítette a Melankólia című könyvemet, amely két évvel korábban jelent meg, hozzátéve:

– Caspar David Friedrich nagyon illene a témához.

– Tudom – feleltem –, a Helikonnál hamarosan meg is jelenik a róla írott könyvem.

Megtorpant.

– Ez komoly? – kérdezte.

– Igen.

Mire ő:

– Az én könyvem pedig a Corvinánál jön ki, nemsokára.

Erre én is megtorpantam. Még pár kényszeredett szó, azután gyorsan szétváltunk. Egyformán zavarodottak voltunk. Pár héttel később valóban mindkét könyv megjelent – szinte egy napon. Hamar elolvastuk egymást, és fellélegeztünk. A könyvek nem rivalizáltak, sokkal inkább kiegészítették egymást. Közös volt a téma, de gyökeresen eltérően közelítettünk hozzá. Töretlen maradt a barátságunk is. „Friedrichért Friedrichet cserébe” – ezt írta a nekem adott példányába.

1986-ban Magyarországon Caspar David Friedrich neve csak keveseknek mondott valamit. Nem volt benne a köztudatban, akik hallottak róla, azok is inkább mint obskúrus tájképfestőt emlegették. Az, hogy párhuzamosan két könyv is megjelent róla, aránytalan túlzásnak tűnt. Még egy is sok, üzente a megjelenés után Párizsból a neves kritikus, Sipos Gyula. „Pemzliző kismester” – írta azután a könyvemről szóló kritikájában Friedrichről, s csak a Melankólia miatt volt mégis barátian elnéző. Tudta ugyanis, hogy miután befejeztem a Melankóliát, a témát még nem éreztem lezártnak, s a kezem futott volna tovább. Így írtam meg a Friedrichről szóló könyvet 1984–85-ben, s csak miután ennek is pontot tettem a végére, zártam le magamban több év gondolatait. És élményeit, tapasztalatait.

A könyv ugyanis nem művészettörténeti érdeklődésből született, hiszen ilyesmit nem is tanultam. Sokkal inkább valamiféle homályos, mégis erős életérzés késztetett arra, hogy elmélyedjek Friedrich művészetében, amiről jó tíz évvel korábban, 1974-ben hallottam először egy véletlenül látott drezdai kiállításon. A kezdeti hatás tartósnak bizonyult. Ráadásul nem voltam egyedül. Akkori legszorosabb barátaim képzőművészek voltak – El Kazovszkij és Barabás Márton –, és ők is osztoztak lelkesedésemben. A véget nem érő beszélgetések során Friedrich neve mindig előjött. Kazovszkij Friedrich-albuma, amelyet kölcsönadott, még most is nálam van. Már nem tudom visszaadni. 1976 telén Barabás Marcival pedig Rügen szigetére is elutaztunk, keresve Friedrich nyomait.

Minél északabbra, minél távolabbra – ilyesmi ösztökélt akkoriban. „Egész életem egyetlen nagy honvágy” – írta egy levelében Mahler, akinek a zenéjét Friedrich festményeivel párhuzamosan ismertem meg. Ma már látom, hogy engem is egy célokat és irányokat nem ismerő honvágy mozgatott: bárhová, csak el innen – el abból a világból, amelyben éltem. Nyilvánvalóan volt ennek politikai mellékzöngéje, még ha így nem is fogalmazódott meg bennem. Beke is úgy írt Friedrichről könyvet, hogy közben az akkoriban tiltott avantgárd volt az éltető eleme – mintha neki is Friedrich segített volna, hogy kiléphessen a korlátok közül. Bennem is ilyesmi motoszkált. A kilépés vágyának azonban nem csak politikai felhangjai voltak. Friedrichért rajongtam, de mellette a bécsi akcionistákért is lelkesedtem, a huszadik század legszubverzívebb művészeiért, meg Artaud-ért, aki a világegyetemnek üzent hadat. Magát a létezést éreztem szűkösnek. Friedrich képei ebben voltak segítségemre: világukba belépve lenyűgöztek a végtelen távlatok, s belülről magamat is korlátlannak éltem meg. Festményei számomra nem múltba tekintőek voltak, nem mélabúsak, és főleg nem nyomottak, hanem felszabadítóak. Segítettek megérteni, hogy létezik olyasmi, amit leginkább kitágult életérzésnek tudnék nevezni, úgy, ahogyan a régi görögök vagy a reneszánsz nagy alkotói gondolták. Metafizikai érzékenység ez, ami mindenkiben mindig ott lappang, és adandó pillanatban bármikor életre kelhet. Annak a nagy ismeretlennek az élményszerű felvillanása, ami a földi létezésünket megelőzi és követi. Nincs köze a valláshoz – ahogyan Friedrich festészete sem vallásos. Sokszor persze vallásos jelképekhez volt kénytelen folyamodni, hogy ezt a metafizikai érzékenységet megjeleníthesse – a 19. század első felében ez kínálkozott járható útnak. De amit létrehozott, túlmutat a valláson. Ha nem tenné, régen elfelejtettük volna. Vagy a művészettörténet számára lenne csupán érdekes.

Ez az érzékenység ragadott meg annak idején. Nem győztem ámulni, hány és hány új dimenzió nyílik meg ebben a festői világban. És nem csak ott. A csoda című fejezetet aligha írtam volna meg, ha közben nem érzem csodának a különös festővel való foglalkozást is, akár a szó legszorosabb értelmében. A könyv előkészületei során elolvastam Friedrichről mindent, amihez a szűkös haza könyvtári viszonyok között hozzáfértem. Internetről akkor még nem is álmodtunk. Nyugat-Németországból egy barátom másolatban küldött tanulmányokat, albumokból fényképezett ki olyan festményeket, amelyek itthon elérhetetlenek voltak.

De volt egy leküzdhetetlennek látszó akadály. A Friedrichről szóló szakirodalomban rendszeresen találkoztam egy bizonyos Lorenz Oken nevével, aki nemcsak személyesen ismerte Friedrichet, de A természetfilozófia tankönyve címmel 1809-ben egy könyvet is írt. Az az egy-két mondat, amit mindenki idézett belőle, felkeltette a kíváncsiságomat. Heteken át nyomoztam utána, könyvtárakban, ismerősöknél, könyvritkaságok gyűjtőinél – mindhiába. Könyvtárközi kölcsönzéssel sem lehetett megszerezni, ahhoz túl régen adták ki. Azután 1985 tavaszán egy délután, miután befejeztem az aznapi írást, besétáltam a Múzeum körúti Központi Antikváriumba, és az alvajárók biztonságával emeltem le egy könyvet az egyik polcról. Nem tudtam, mit tartok a kezemben, mert hiányzott a gerince. Oken könyve volt az, 250 forintért. Egy felvágatlan példány 1809-ből, számos könyvtár pecsétjével. Még örülni is elfelejtettem, annyira természetes volt. Hiszen mi sem nyilvánvalóbb, mint hogy „tőlünk függ, bekövetkeznek-e bizonyos véletlenek – tőlünk függ a csoda”. A Friedrichről írott könyvemből idézem ezt a mondatot. Ott, a Múzeum körúton ő üzente ezt nekem.

Budapest, 2025. március

A lélek, bensőm lakozója

röpít mindig a mennyekig,

túl földi lármán, földi tájon,

s a fény felé törekedik;

szíve, szelleme, értelme, szerelme

Jézus Krisztusé egészen.

A vágy, keblemnek lakozója,

mely engem a földhöz kötöz,

mely foglyul ejt engem a bűnben,

mely vonz e világhoz: csak ez.

Mert az, amiért éltem itten:

hiú balgaság minden tettem.

Így ingok a Jó és a Rossz közt,

ahogy nádszálat hajt a szél:

hol felszállok a fény felé,

hol a mélységekig hanyatlok,

ha szívem jámborságra kél,

vagy bőszen tombol a kebel.

Caspar David Friedrich

Márton László fordítása

Amikor először találkoztam Friedrich képeivel, 1974 tavaszán, Drezdában, a születésének kétszázadik évfordulója alkalmából rendezett életműkiállításon, úgy éreztem, alkalmasabb időpontot nem is kínálhatott volna a véletlen. Önmagam elől kívántam éppen egérutat nyerni. Friedrich képei, amelyekről addig sohasem hallottam, segítőkésznek mutatkoztak. Nemcsak biztos jövőt ígértek, de folyamatos megváltást is; a fátylon át, amellyel azonnal betakartak, minden ígéretesnek látszott. Hullámokban gomolygott belőlük a vattaszerű köd, mint egy éjszakai országúton, de ez mégsem volt ijesztő. Valahol, az út vége felé majd minden kitisztul, véltem, és készségesen hagytam, hogy Friedrich világa becsalogasson.

Később derült csak ki, hogy nem lett volna szabad feltétel nélkül bíznom. Kezdetben minden egyszerűnek és nyilvánvalónak tűnt. A képek rejtélyesek ugyan, gondoltam, de ha a rejtélynek végére járok, akkor majd saját körülményeim rejtélyes kuszasága is elrendeződik: tisztán látom életemet. A hit ösztökélt – az életet szerettem volna keresztrejtvénynek látni, amely előbb vagy utóbb megfejthető. A megoldás azonban egyre jobban akadozott. Friedrich kezdetben oly segítőkész festményei mintha megtagadták volna a segítséget. A köd sűrűsödött, és az út egyre kivehetetlenebb lett. Vannak, akik megépítik a labirintust, és vannak, akik tévelyegnek benne, gondoltam, és Friedrichet az utóbbiak közé soroltam be. Csalódva, hiszen várható-e segítség attól, aki maga is segítségre szorul?

Később több telet töltöttem el Rügen szigetén, ahová Friedrich is örökös honvágyat érzett Drezdából, anélkül hogy végleg útra kelt volna. Továbbra is magamat kerestem. Az első tél kudarccal végződött, de a második néhány évre megoldotta életemet. A bazaltszürke tenger, az ember nagyságú, behavazott kavicsok, a néma krétasziklák, a fenyő- és tölgyerdők, a sűrűben megfejthetetlen üzenetként lapuló pogány síremlékek, az éjszakai tenger fölött kavargó tenyérnyi hópelyhek, a legészakibb német szirt, Arkona körvonalai, a száradó, zúzmarás halászhálók és a földet súroló felhők Friedrichet idézték. Kerestem a labirintust, és közben megfeledkeztem a festményekről. A tengerből kimagasló krétasziklapart mentén, az elhagyott erdőben, ahol a hóesés állandó zizegése és a lenti hullámverés csak növelte a csendet, minden egyre meghittebbé vált. A hideg ellenére otthon éreztem magam, és arra gondoltam, hogy Friedrich nem ezt a világot festette meg: innen van visszaút. Az ő képei ennél sokkal hidegebbek; hiszen még a nyári tájakat ábrázoló festményeitől is vacogni kezd az ember foga.{1}

De nemcsak a hidegtől, hanem attól a láthatatlan tekintettől is, amely, képeit nézve, ránk szegeződik. Attól a pillantástól, amely csalárd módon hiteget, miközben észre sem vesz bennünket. Mintha egy csillámló papír lenne a képek elé kifeszítve: mást látunk, mint amit látni szeretnénk. De erre későn jöttem rá; a képekből csak azt láttam meg, amire vágytam – s ezzel mintha magam is a csillámlás mögé kerültem volna. A rejtélybe, amelyet kezdetben megoldhatónak hittem, belegabalyodtam. A tengerparti hóesés után itthon eső és sár várt, és az elhagyott erdőt a kapkodás váltotta fel. Beláttam, hogy hiú remény volt segítséget várnom e képektől. Mert Friedrich nemcsak foglya egy labirintusnak, de maga is építette. Nem nyújthat segítséget, hiszen maga is kapaszkodót keres; mintha ő is önmaga elől menekülne. Kalauznak az ilyen ember aligha alkalmas; azok közé tartozik, akik olyan megátalkodottan keresik a megváltást, hogy észre sem veszik, hogy mindenhonnan kirekedtek. Az ilyenekre nem lenne szabad hallgatni; elcsábítanak, anélkül hogy az örökös tévelygésen túl bármit is nyújtanának. Hiszen a védtelenség, amit még a behavazott sassnitzi tengerparton felfedezett halott, fej nélküli hattyú emléke is növel, aligha nevezhető kárpótlásnak.

1986

{1} Talán ezért vágyott még ennél is északabbra, Izlandra, amelyet „a lelkek országának” nevezett?