Kriminalisztika

Kriminalisztika

Szerkesztette

Fenyvesi Csaba
Herke Csongor
Tremmel Flórián

Budapest, 2022

Szerzők

Angyal Miklós (6., 9. fejezet)

Anti Csaba László (10.1–10.3.2., 11., 20. fejezet)

Budaházi Árpád (17.4., 22. fejezet)

Elek Balázs (17.1–17.3., 18. fejezet)

Fejes Attila (12.4. fejezet)

Fenyvesi Csaba (1., 2., 3., 4., 5., 6., 7., 8., 9., 10., 12. 19., 21., 25. fejezet)

Gárdonyi Gergely (15. fejezet)

Hegyaljai Mátyás (24. fejezet)

Hengl Melinda (7.7. fejezet)

Herke Csongor (5., 11., 23. 24. fejezet)

Horváth Orsolya (12.1., 12.5.3. fejezet)

Kármán Gabriella (11. fejezet)

Kovács Gábor (5., 14.1–14.5., 14.7.2–14.7.3. fejezet)

Kovács Lajos (16.1– 16.4. fejezet)

Máté István Zsolt (12.5.1– 12.5.2. fejezet)

Mészáros Bence (13. fejezet)

Nagy Zoltán (12.5.1– 12.5.2. fejezet)

Nogel Mónika (14.6–14.7.1. fejezet)

Orbán József (14.8. fejezet)

Pádár Zsolt (5. fejezet)

Pásztor Attila (16.5. fejezet)

Petrétei Dávid (2., 3., 4., 12.2–12.3. fejezet)

Tangl László (4.10. fejezet)

Tremmel Flórián (1., 4., 7., 10., 14., 15., 17., 18., 19., 20., 21., 22. fejezet)

Vigh András (7.1. – 7.6., 8. fejezet)

Szakmai lektorok

Prof. Dr. habil. Finszter Géza

Dr. habil. Hautzinger Zoltán

A tankönyv tartalmi ellenőrzésében hatékony segítséget nyújtott a Nemzeti Szakértői és Kutató Központ.

A kézirat lezárva: 2021. május

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Bíró Csilla

Korrektor: Pokorádi Zsófia, Tomka Eszter

Tördelőszerkesztő: Kőrösi László

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-557-4 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-559-8 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-558-1 (ePub)

© A szerkesztők, 2022

© A szerzők, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

A kötet szerzői

Rövidítések

Előszó

I. rész: Bevezetés

1. fejezet: Kriminalisztikai alapvetések

1.1. A kriminalisztika fogalma, célja, rendszere, tudományági kapcsolódásai

1.1.1. A kriminalisztika fogalma, célja

1.1.2. A kriminalisztika rendszere, belső tagozódása

1.1.3. A kriminalisztika tudományági kapcsolódásai

1.1.4. A kriminalisztika közvetett és közvetlen bűnmegelőzési funkciója

1.2. A kriminalisztika története, mérföldkövei, alapelvei, szakirodalma

1.2.1. A kriminalisztika története

1.2.2. A kriminalisztika fejlődésének öt mérföldköve

1.2.3. A kriminalisztika alapelvei

1.2.4. A kriminalisztikai elméletek

1.2.5. A kriminalisztika piramismodellje

1.2.6. A kriminalisztika szakirodalma

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

2. fejezet: Nyomozás tervezése és szervezése, azonosításelmélet

2.1. A nyomozás kriminalisztikai fogalma és alapelvei

2.2. A verziók

2.3. A verziókkal végzett munka

2.4. A nyomozás tervezése és szervezése

2.5. A nyomozási terv és a tervezési segédletek

2.6. A bűnelemzés

2.7. A bűnözésföldrajz

2.8. A kriminalisztikai azonosításelmélet

2.8.1. A krimináltechnikai azonosítás

2.8.2. A klasszikus kriminalisztikai azonosítás

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

II. rész: Krimináltechnika

Bevezető gondolatok

3. fejezet: Nyomtan

3.1. A nyom fogalma

3.2. A nyomképződés filozófiai alapjai

3.3. A nyomkereszteződés

3.4. A nyomok osztályozása

3.5. A nyomrögzítés általános kérdései

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

4. fejezet: Emberi, állati, tárgyi nyomok

4.1. Fedetlen emberi testrészek nyomai

4.1.1. Fizikai nyomkutató módszerek

4.1.2. Vegyi nyomkutató módszerek

4.2. Egyéb felületi nyomok

4.3. Térfogati nyomok rögzítése

4.3.1. Térfogati nyomok optikai rögzítése

4.3.2. Térfogati nyomok megmintázása

4.4. Fognyomok

4.5. Vérnyomok elemzése

4.6. Tárgytöredékek és rész-egész vizsgálat

4.7. Eltávolított fémbeütések vizsgálata (metallográfia)

4.8. Roncsolásmentes zárnyitás vizsgálata

4.9. A tűz nyomai

4.10. Járművek nyomai és a közlekedési balesetek vizsgálata

4.10.1. A közlekedési balesetekről általánosságban

4.10.2. A közlekedési baleset helyszíni szemléje

4.10.3. A baleset igazságügyi szakértői vizsgálata

4.10.4. A jármű mint helyszín

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

5. fejezet: Biológiai anyagmaradványok

5.1. Az anyagmaradvány fogalma, jelentősége, csoportosítása

5.1.1. Az anyagmaradvány fogalma, jelentősége

5.1.2. Az anyagmaradványok csoportosítása

5.2. Biológiai anyagmaradványok

5.2.1. A biológiai anyagmaradványok vizsgálatát végző szakértők

5.2.2. A biológiai anyagmaradványok megjelenése, felkutatása

5.2.3. A biológiai anyagmaradványok rögzítése és biztosítása

5.2.4. A biológiai anyagmaradványok elővizsgálatai

5.2.5. Élő és elpusztult egyedek vizsgálata

5.3. A vér

5.3.1. A vér felkutatása

5.3.2. Vérnyomok morfológiai vizsgálata

5.3.3. A felkutatott vérfoltok alakjával kapcsolatos elsődleges tájékozódó megállapítások

5.3.4. A szerológiai vizsgálati módszerek

5.4. A haj- és szőrszálak

5.4.1. A haj- és szőrszálak jelentősége, szerkezete

5.4.2. Hajszálak, szőrszálak felkutatása, rögzítése

5.4.3. A haj- és szőrszálak vizsgálata

5.5. A DNS mint nyom és mint anyagmaradvány

5.5.1. Az örökítőanyag (DNS, RNS) vizsgálata

5.5.2. Az emberi sejtmagi DNS

5.5.3. Leszármazási markerek

5.5.4. Egyéb vizsgálati lehetőségek

5.5.5. A DNS-transzfer és a kontamináció jelentősége

5.5.6. A forenzikus genetikai vizsgálat szakmai és jogi szabályai

5.6. Nem emberi biológiai anyagmaradványok vizsgálata

5.6.1. Nem emberi (non-human) minták DNS-vizsgálata

5.6.2. A vadvilág és bűnözés

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

6. fejezet: Egyéb anyagmaradványok

6.1. Nem emberi eredetű biológiai anyagmaradványok

6.1.1. Állati eredetű anyagmaradványok

6.1.2. Növényi eredetű anyagmaradványok

6.1.3. Pollenek, spórák, algák, mikrobák

6.2. A leggyakoribb fizikai-kémiai anyagmaradványok

6.2.1. Talajmaradványok

6.2.2. Textilmaradványok

6.2.3. Festékek

6.2.4. Fémanyagok

6.2.5. Üveg eredetű anyagmaradványok

6.2.6. Műanyagok

6.2.7. Egyéb fizikai-kémiai anyagmaradványok

6.2.8. Fizikai-kémiai anyagmaradványok felkutatása és biztosítása

6.2.9. Fizikai-kémiai anyagmaradványok forenzikus vizsgálata

6.3. Kábítószerek mint anyagmaradványok

6.3.1. Kábítószerek előfordulási formái

6.3.2. Természetes eredetű kábítószerek

6.3.3. Szintetikus kábítószerek

6.3.4. Dizájnerdrogok

6.4. A kábítószerek vegyészeti vizsgálata

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

7. fejezet: Igazságügyi kézírásvizsgálat

7.1. A kézírásvizsgálat lényege (alapja)

7.1.1. A kézírás variabilitása

7.2. A kézírásvizsgálat tárgya és célja

7.2.1. A kézírásvizsgálat tárgya

7.2.2. A kézírásvizsgálat célja

7.3. Az összehasonlító kézírásvizsgálat módszere és az eredményességét döntően befolyásoló tényezők

7.3.1. Az összehasonlító kézírásvizsgálat módszerei

7.3.2. Az összehasonlító kézírásvizsgálat eredményességének feltételei

7.4. Az összehasonlító anyag

7.4.1. Az összehasonlító anyag beszerzése

7.4.2. Az összehasonlító anyag fajtái

7.5. Az írássajátosságok

7.5.1. Az írássajátosságok fogalma, csoportosítása

7.5.2. Az írott beszéd ismérvei

7.5.3. A szövegelhelyezés szerinti ismérvcsoportok

7.5.4. A kézírás sajátosságai

7.6. A kézírás elváltozása és megváltoztatása

7.6.1. A kézírás elváltozása

7.6.2. A kézírás megváltoztatása

7.7. A grafokomparáció, a grafoanalízis és a grafolingvisztika fogalma

7.7.1. A három ág összehasonlítása

7.7.2. A három ág összehasonlításának táblázatos összefoglalása

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

8. fejezet: Egyéb írásvizsgálatok

8.1. Technikai iratvizsgálatok

8.2. Az iratok és az okmányok kriminalisztikai vizsgálata

8.2.1. Az iratok és az okmányok fogalma, fajai

8.2.2. Az irat- és okmányhamisítások csoportosítása

8.3. Az okmányok hamisítás elleni védelme

8.4. Nehezen olvasható szövegek tartalmának megállapítása

8.4.1. Nem látható szövegek rekonstruálása, lefedett szövegrészek vizsgálata

8.5. Összetépett iratok helyreállítása

8.6. Elégett, elszenesedett irat tartalmának megállapítása

8.7. Faxkészülékek azonosítása

8.8. Számítógép-nyomtatók, fénymásolók azonosítása

8.9. Iratok korának meghatározása

8.9.1. A kormeghatározás fajtái

8.10. Iratelemek keletkezési sorrendjének vizsgálata

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

9. fejezet: Igazságügyi lőfegyvertan, tűzszerészet

9.1. A fegyveres elkövetés büntetőjogi és kriminalisztikai megközelítése

9.2. Igazságügyi lőfegyvertan és igazságügyi ballisztika

9.2.1. A fegyverszakértői vizsgálatok alapján megválaszolható kérdések

9.3. A lőfegyver

9.3.1. A lőfegyver fogalma, lőfegyverek csoportosítása

9.3.2. A lőfegyverek alapvető jellemzői

9.3.3. A lőfegyver részei és működése

9.4. A lőszer

9.5. Az alapvető lövési elváltozások

9.5.1. A lövési elváltozások osztályozása

9.5.2. Az alapvető lövési elváltozások fajtái

9.6. A kiegészítő lövési elváltozások

9.7. A lövés távolságának meghatározása

9.7.1. Közeli lövések

9.7.2. Közepes távolságról leadott és távoli lövések

9.8. A lövés irányának meghatározása

9.9. Fegyverszakértői vizsgálatok

9.9.1. Lőpormaradványok és gyúelegymaradványok vizsgálata

9.9.2. Adatbázisok használata

9.10. Tűzszerészet a kriminalisztikai gyakorlatban

9.10.1. A robbanóanyagok és robbantószerek büntetőjogi megközelítése

9.10.2. Robbanóanyagok és robbantószerek

9.10.3. Robbanóanyag és robbantószer felhasználására szolgáló készülékek

9.10.4. A Készenléti Rendőrség Tűzszerész Szolgálata

9.10.5. Tűzszerész-tevékenységek a robbantással elkövetett bűncselekmények helyszíni szemléjén

9.11. Tűzvizsgálat

9.11.1. A tűz kialakulása és terjedése

9.11.2. A tűzvizsgálat célja és feladata

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

10. fejezet: Személyazonosítás, daktiloszkópia

10.1. Személyazonosítás

10.1.1. A személyazonosítás rendszere napjainkban (arcrekonstrukció)

10.2. Személyleírás

10.2.1. A személyleírás és készítésének elméleti alapjai

10.2.2. Az ALFONZ Személyleírási Rendszer

10.3. Bűnügyi személyfénykép

10.3.1. Nyilvántartásba vétel érdekében arcképmáskészítés

10.3.2. Azonosítás érdekében holttestfényképezés

10.4. Daktiloszkópia

10.4.1. Bevezető gondolatok

10.4.2. A daktiloszkópia rövid története

10.4.3. A daktiloszkópia alapjai

10.4.4. A daktiloszkópiai azonosítás

10.4.5. Az AFIS és a nyilvántartások

10.4.6. Az ujjnyomatolás

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

11. fejezet: Bűnügyi nyilvántartás

11.1. A bűnügyi nyilvántartási rendszer

11.2. A bűnügyi nyilvántartási rendszer felépítése, részei

11.2.1. Bűnügyi nyilvántartások

11.2.2. A bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartása

11.2.3. A személyazonosító adatok és fényképek nyilvántartása

11.2.4. Az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartása

11.3. Bűnüldözési nyilvántartások

11.3.1. Elektronikus Modus Operandi Nyilvántartás

11.3.2. Minősített adatok nyilvántartása

11.4. Körözési nyilvántartási rendszer

11.5. Adatkezelési rendszerek, nyilvántartások, számítógépes kereső-kutató programok

11.5.1. Robotzsaru rendszer

11.5.2. ALFONZ Személyleírási Rendszer

11.5.3. Arcképelemzési nyilvántartás

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

12. fejezet: Sajátos krimináltechnikai eszközök és módszerek

12.1. Szagazonosítás

12.2. Csapdák

12.2.1. A csapda fogalma

12.2.2. A csapda alkalmazása

12.2.3. A csapdák korlátai

12.3. Képrögzítő és képalkotó technikák

12.3.1. A képrögzítő-képalkotó technikák kialakulása, jellemzői

12.3.2. Kriminalisztikai fényképészet

12.3.3. Különleges fényképészeti eljárások

12.3.4. Fényképezés „nemfénnyel”

12.3.5. Hiperspektrális képalkotás

12.3.6. Távérzékelés

12.3.7. Háromdimenziós képalkotás

12.3.8. Mozgóképfelvételek

12.3.9. Helyszínrajz

12.4. Hangazonosítás

12.4.1. A hangszakértői ág megújulása, jelentősége a kriminalisztikában

12.4.2. A hangtechnikai szakértői tevékenység tárgya, a feladatok típusai

12.4.3. Hangtechnikai alapfogalmak, zaj- és torzításcsökkentés a hangfelvételeken, a beszédérthetőség javítása

12.4.4. Beszéd alapján történő személyazonosítás

12.4.5. Hangfelvételek eredetiségvizsgálata

12.4.6. Egyéb kriminalisztikai hangtechnikai szakértői feladatok

12.5. Számítógép, informatika, 3D nyomtatás a bűnüldözésben

12.5.1. A számítógépes bűncselekmények jellemzői

12.5.2. Az informatikai környezet bűnügyi nyomai

12.5.3. 3D nyomtatás és technológia a bűnügyekben

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

13. fejezet: A bűnügyi hírszerzés

13.1. A bűnügyi hírszerzés fogalma

13.2. A bűnügyi hírszerzés rendszere

13.3. Engedélyhez nem kötött eszközök

13.3.1. Titkosan együttműködő személy igénybevétele

13.3.2. Puhatolás

13.3.3. Csapda alkalmazása

13.3.4. Személy helyettesítése

13.3.5. Rejtett figyelés

13.3.6. Dezinformálás

13.3.7. Elektronikus felderítés

13.4. Ügyészi engedélyhez kötött eszközök

13.4.1. Fizetési műveletek megfigyelése

13.4.2. Büntetőjogi felelősségre vonás elkerülésének kilátásba helyezése

13.4.3. Hozzájárulással alkalmazott megfigyelés

13.4.4. Álvásárlás

13.4.5. Fedett nyomozó alkalmazása

13.5. Bírói engedélyhez kötött leplezett eszközök

13.5.1. Információs rendszer titkos megfigyelése

13.5.2. Titkos kutatás

13.5.3. Hely titkos megfigyelése

13.5.4. Küldemény titkos megismerése

13.5.5. Lehallgatás

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

14. fejezet: Krimináltechnikai szakértők és szaktanácsadók, Bayes-módszerek

14.1. A krimináltechnikai szakértők és szaktanácsadók igénybevétele és jogállása

14.2. A krimináltechnikai szakértő kirendelése

14.3. Túlbizonyítás

14.4. A szakértők munkájának egymásra épülése

14.5. A bűnjelek kezelése: a hitelességi láncolat megőrzése

14.6. A szakértői vizsgálat lefolytatása

14.6.1. A szakértői vizsgálatok csoportosítása

14.6.2. A szakértő által alkalmazott módszer tudományos-szakmai megalapozottsága

14.7. A szakvélemény hiteltérdemlősége

14.7.1. A szakvélemény hiteltérdemlőségének jogalkalmazói értékelése

14.7.2. Tévedések és hibák a szakértői gyakorlatban

14.7.3. A kognitív torzítás jelensége és veszélyei a szakértői véleményalkotásban

14.8. A Bayes-módszerek bűnügyi alkalmazásának alapjai

14.8.1. A feltételes valószínűség, a likelihood és az ROC rövid áttekintése

14.8.2. Az egyszerűsített Bayes-tétel

14.8.3. Bayes-háló a valószínűség összetett kezelésében

14.8.4. Bűnmegelőzésért a mesterséges intelligenciától a mélytanulásig

14.8.5. A valószínűségi bizonyítás garanciája – az evidenciárius szakértő

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

III. rész: Krimináltaktika

Bevezető gondolatok

15. fejezet: A szemle

15.1. A szemle fogalma, a helyszín és a szemle fajtái

15.1.1. A szemle fogalma, célja, alapelvei

15.1.2. A helyszín fajtái

15.1.3. A szemle fajtái, rokon jelenségei

15.2. Felkészülés a szemlére

15.2.1. A felkészülés jellege és jelentősége

15.2.2. A helyszín biztosítása

15.2.3. A személyi és tárgyi feltételek biztosítása

15.2.4. Elsődleges intézkedések a szemle megkezdése előtt

15.3. A szemle lefolytatásának taktikai követelményei

15.3.1. A szemle végrehajtásának módszerei

15.3.2. A szemle statikus (összképrögzítő) szakasza

15.3.3. A szemle dinamikus (nyomkutató) szakasza

15.4. A szemle eredményeinek rögzítése

15.4.1. A jegyzőkönyv

15.4.2. A helyszínrajz

15.4.3. A fényképezés, videózás, interaktivitás

15.4.4. Egyéb krimináltechnikai rögzítésmódok

15.5. A szemle eredményeinek értékelése

15.5.1. A szemle eredményeinek jelentősége a felderítésben és a bizonyításban

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

16. fejezet: Bűnügyi adatgyűjtés, profilalkotás

16.1. A bűnügyi adatgyűjtés fogalma

16.2. Adatszerzési módszerek

16.3. Klasszikus humán adatgyűjtés

16.4. Technikai (digitális) adatok

16.4.1. Mobiltelefonok és híváslisták

16.4.2. Biztonsági-térfigyelő kamerák

16.4.3. Internet

16.5. Profilalkotás

16.5.1. A profilalkotás meghatározása, célja és alapjai

16.5.2. A profilalkotás kialakulása és a kriminalisztikában elfoglalt helye, szerepe

16.5.3. A profilalkotás és a modus operandi kapcsolata, az elkövetői névjegy

16.5.4. Profilalkotási módszerek és az azzal szemben megjelenő kritikák

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

17. fejezet: Kihallgatás (poligráf)

17.1. A kihallgatás fogalma, fajtái, menete

17.1.1. A kihallgatás fogalma

17.1.2. A kihallgatás fajtái

17.1.3. A kihallgatás menete

17.2. Kihallgatás és kriminálpszichológia

17.2.1. A kihallgatás bizonyításelméleti megközelítése, főbb jellemzői

17.2.2. A vallomások lélektana, a kihallgatottak kriminálpszichológiája

17.2.3. A vallomás kialakulását befolyásoló tényezők

17.3. Kriminálpszichológus igénybevétele a kihallgatás során

17.4. Műszeres vallomás-ellenőrzés – poligráfos vizsgálat

17.4.1. A műszeres vallomás-ellenőrzés története

17.4.2. A poligráfos vizsgálat feltételei

17.4.3. A poligráfos vizsgálat lefolytatása

17.4.4. A poligráfos vizsgálat büntetőeljárásbeli jelentősége

17.4.5. A műszeres vallomás-ellenőrzés egyéb lehetőségei

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

18. fejezet: Terhelt, tanú, sértett kihallgatása

18.1. A terhelti kihallgatás fogalma, főbb jellemzői

18.2. Felkészülés a gyanúsított kihallgatására

18.2.1. Az első kihallgatás időzítése

18.2.2. A kihallgatási kérdések összeállítása

18.3. A kihallgatás megkezdésének garanciális mozzanatai

18.4. Az érdemi kihallgatás részei

18.4.1. Az összefüggő előadás

18.4.2. A kérdések feltevése

18.4.3. A terhelt vallomásának rögzítése és menet közbeni értékelése

18.5. Új kihallgatási módok (PEACE, SUE)

18.5.1. A PEACE kihallgatási módszer

18.5.2. A SUE kihallgatási módszer

18.6. A tanúkihallgatás fogalma, főbb ismérvei

18.7. Felkészülés a tanúkihallgatásra

18.8. A tanúkihallgatás lefolytatása

18.8.1. A tanú személyiségének megfigyelése

18.8.2. A tanúk vallomását magyarázó forgatókönyv-elmélet

18.8.3. A szuggesztió csökkentése (kiküszöbölése)

18.8.4. A hamis tanúvallomás kiszűrése

18.9. Speciális tanúkihallgatási módszerek

18.9.1. A kognitív interjú

18.9.2. Önmaga által lefolytatott tanúkikérdezés (SAI)

18.10. A sértett kihallgatásának fogalma

18.11. A sértett személyiségének jelentősége, vallomásának sajátosságai

18.12. A gyermek sértett kihallgatása

18.13. A sértettgondozó (forensic nurse)

18.13.1. A forensic nursing és a forensic nurse fogalma

18.13.2. A forenzikus gondozó feladata, szerepe

18.13.3. A forenzikus gondozók kriminalisztikai munkája

18.13.4. A forenzikus gondozók fajtái

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

19. fejezet: Szembesítés

19.1. Mi a szembesítés?

19.2. Milyen csoportjai vannak a szembesítésnek?

19.3. Hol végezzük a szembesítést?

19.4. Mikor végezzük a szembesítést?

19.5. Melyek a szembesítési hibák?

19.6. Hogyan végezzük a szembesítést?

19.7. Ki vegyen részt a szembesítésen?

19.8. Miért (mi okból) legyen a szembesítés?

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

20. fejezet: Helyszíni kihallgatás

20.1. A helyszíni kihallgatás fogalma, célja, jelentősége, fajtái

20.1.1. A helyszíni kihallgatás fogalma

20.1.2. A helyszíni kihallgatás célja

20.1.3. A helyszíni kihallgatás jelentősége

20.1.4. A helyszíni kihallgatás fajtái, változatai

20.2. Felkészülés a helyszíni kihallgatásra

20.2.1. Az előzetes kihallgatás

20.2.2. A helyszíni kihallgatás tervezése, szervezése

20.3. A helyszíni kihallgatás taktikája

20.4. A helyszíni kihallgatás rögzítése

20.5. A helyszíni kihallgatás értékelése

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

21. fejezet: Felismerésre bemutatás

21.1. A felismerésre bemutatás fogalma, fajtái, jelentősége

21.1.1. A felismerésre bemutatás fogalma

21.1.2. A felismerésre bemutatás fajtái

21.1.3. A felismerésre bemutatás jelentősége

21.2. Felkészülés a felismertetésre

21.3. A felismertetés taktikai követelményei

21.4. A felismertetés értékelése

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

22. fejezet: Bizonyítási kísérlet

22.1. A bizonyítási kísérlet fogalma, jelentősége, fajtái

22.1.1. A bizonyítási kísérlet fogalma

22.1.2. A bizonyítási kísérlet jelentősége

22.1.3. A bizonyítási kísérlet fajtái

22.2. Felkészülés a bizonyítási kísérletre

22.3. A bizonyítási kísérlet taktikája

22.3.1. A lehetőleg azonos körülmények biztosítása

22.3.2. A résztvevői kör korlátozása

22.3.3. A bizonyítási kísérlet tagoltsága

22.4. A bizonyítási kísérlet rögzítése

22.5. A bizonyítási kísérlet értékelése

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

23. fejezet: Kényszerintézkedések taktikája

23.1. A kényszerintézkedések taktikájának időszerűsége

23.2. A kényszerintézkedések időzítése

23.3. A kényszerintézkedések halaszthatatlansága és megismételhetetlensége

23.3.1. A kényszerintézkedések halaszthatatlansága

23.3.2. A kényszerintézkedések megismételhetetlensége

23.4. Az egyes kényszerintézkedések taktikája

23.4.1. Az őrizet

23.4.2. A letartóztatás

23.4.3. A bűnügyi felügyelet és a távoltartás

23.4.4. Az előzetes kényszergyógykezelés

23.4.5. A kutatás

23.4.6. A motozás

23.4.7. A lefoglalás

23.4.8. A zár alá vétel

23.4.9. Az elektronikus adat ideiglenes hozzáférhetetlenné tétele

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

24. fejezet: Nemzetközi bűnüldözés

24.1. Nemzetközi bűnügyi együttműködés a szervezett bűnözés felderítésére, megelőzésére

24.1.1. Nemzetközi bűnügyi együttműködés – nemzetközi rendőri együttműködés

24.1.2. Az együttműködési csatorna kiválasztása

24.2. Nemzetközi bűnüldöző szervezetek

24.2.1. Interpol

24.2.2. SELEC

24.3. EU-ügynökségek

24.3.1. Europol

24.3.2. Cepol

24.3.3. Frontex

24.3.4. Eurojust

24.4. A Schengeni Információs Rendszer (SIS II) és a SIRENE-irodák

24.5. NEBEK

24.6. COSI

24.6.1. Koordinációs mechanizmus

24.7. Egyéb szervezetek

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

25. fejezet: Összefoglalás helyett

25.1. A leggyakoribb kriminalisztikai hibák és lehetséges következményeik

25.1.1. A kriminalisztikai hibák csoportosítása 581

25.1.2. A főbb kriminalisztikai hibák és megelőzési lehetőségeik

25.2. A kriminalisztika 21. századi tendenciái

25.3. A kriminalisztika jövőbeli fejlesztési lehetőségei

25.3.1. Az emberi szag feltérképezése

25.3.2. Poligráf helyett monoscanner (agyolvasó)

25.3.3. Egyéb őszinteség-ellenőrző eszközök, módszerek

25.3.4. Írásazonosítási technikák, lehetőségek

25.3.5. Mobil helyszíni labor és a DNS-vizsgálatok jövője

25.3.6. Az elektronikus felderítés jövője

25.3.7. A leplezett (titkos) technikák fejlesztése

25.3.8. További jövőbeli fejlesztési lehetőségek és javaslatok

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Magyar nyelvű alapművek

Idegen nyelvű alapművek

Kriminálmetodikai irodalom

Név- és tárgymutató

Contents

A kötet szerzői

Dr. Angyal Miklós PhD, címzetes egyetemi docens (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Anti Csaba László mesteroktató (Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar – Budapest, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar – Szeged)

Dr. Budaházi Árpád PhD, egyetemi docens (Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar –
Budapest)

Prof. Dr. habil. Elek Balázs PhD, tanszékvezető egyetemi tanár (Debreceni Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Fejes Attila doktorandusz és hangtechnikai szakértő (Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar – Budapest és Nemzetbiztonsági Szakszolgálat Szakértői Intézet – Budapest)

Prof. Dr. habil. Fenyvesi Csaba PhD, egyetemi tanár (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Gárdonyi Gergely PhD, adjunktus, tanszékvezető; egyetemi docens (Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar – Budapest és Széchenyi István Egyetem Deák Ferenc Állam- és Jogtudományi Kar – Győr)

Dr. Hegyaljai Mátyás óraadó (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Hengl Melinda PhD, egyetemi adjunktus (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Prof. Dr. habil. Herke Csongor PhD, DSc tanszékvezető egyetemi tanár (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Horváth Orsolya PhD, óraadó (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Kármán Gabriella PhD, tudományos főmunkatárs (Országos Kriminológiai Intézet – Budapest)

Prof. Dr. habil. Kovács Gábor PhD, tanszékvezető egyetemi tanár (Széchenyi István Egyetem Deák Ferenc Állam- és Jogtudományi Kar – Győr)

Dr. Kovács Lajos címzetes docens (Károli Gáspár Református Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar – Budapest)

Dr. Máté István Zsolt PhD, igazságügyi informatikai szakértő

Dr. Mészáros Bence PhD, egyetemi docens (Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar – Budapest)

Dr. habil. Nagy Zoltán PhD, egyetemi docens (Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar – Budapest és Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Nogel Mónika PhD, egyetemi docens (Széchenyi István Egyetem Deák Ferenc Állam- és Jogtudományi Kar – Győr)

Dr. Orbán József PhD, óraadó (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Pádár Zsolt PhD, tudományos munkatárs (Széchenyi István Egyetem Deák Ferenc Állam- és Jogtudományi Kar – Győr, Pécsi Tudományegyetem Általános Orvostudományi Kar)

Pásztor Attila doktorandusz, óraadó, igazságügyi pszichológus szakértő (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Petrétei Dávid egyetemi tanársegéd és óraadó (Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar – Budapest és Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Tangl László igazgató, igazságügyi gépjármű műszaki szakértő (Nemzeti Szakértői és Kutató Központ Műszaki Szakértői Intézet – Budapest)

Prof. Dr. habil Tremmel Flórián CSc, professor emeritus (Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar)

Dr. Vigh András PhD, egyetemi docens (Nemzeti Közszolgálati Egyetem Rendészettudományi Kar – Budapest)

Rövidítések

AC = Amicus Curiae, Journal of the Society for Advanced Legal Studies (GB)

AJFMP = The American Journal of Forensic Medicine and Pathology (Association of Medical Examiners) (USA)

AJHG = American Journal of Human Genetics (USA)

APC = Archives de Police Criminelle

AUBV = Acta Universitatis „Bogdan Voda” Kolozsvár – Cluj-Napoca

Békés-kötet = Gellér Balázs – Csige Zoltán (szerk.): Békés Imre emlékkötet. Budapest, Tullius, 2013.

BH = Bírósági Határozatok

BIZ = Fenyvesi Csaba – Herke Csongor – Mészáros Bence (szerk.): Bizonyítékok. Tiszteletkötet Tremmel Flórián egyetemi tanár 65. születésnapjára. Pécs, PTE, ÁJK, 2006.

BKF = Büntetőjogi kodifikáció

Blaskó-kötet = Madai Sándor – Pallagi Anikó – Polt Péter (szerk.): Sic itur ad astra. Ünnepi kötet a 70 éves Blaskó Béla tiszteletére. Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2020.

BöSz = Börtönügyi Szemle

BSz = Belügyi Szemle

BTI = Mezei Kitti (szerk.): A bűnügyi tudományok és az informatika. Budapest–Pécs, PTE ÁJK – MTA Társadalomtudományi Kutatóközpont, 2019.

Btk. = 2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

BTK = Bűnügyi Tudományi Közlemények. Miskolc, Bíbor.

BüSz = Bűnügyi Szemle

CaS = Computers and Security (USA)

CFS = Criminalistics and Forensic Science

CLR = Criminal Law Review

Coll. = Collega. Szakmai folyóirat joghallgatók számára, ELTE

CPC = Crime Prevention and Community Safety (brit)

Cséka-kötet = Homoki-Nagy Mária (főszerk.): Sapienti sat. Ünnepi kötet dr. Cséka Ervin professzor 90. születésnapjára. Szeged, 2012. (Acta Juridica et Politica LXXIV.)

CSFS = Canadian Society of Forensic Science (Kanada)

DI = Digital Investigation (USA)

DriZ = Deutsche Richterzeitung

ECtHR = Emberi Jogok Európai Bírósága (Strasbourg)

EJ = Európai Jog

EJCP = European Journal of Criminal Policy and Research (Hollandia)

EJEE = Emberi Jogok Európai Egyezménye

EJF = Egyptian Journal of Forensic Sciences

Erdei-kötet = Holé Katalin – Kabódi Csaba – Mohácsi Barbara (szerk.): Dolgozatok Erdei Tanár Úrnak. Budapest, ELTE ÁJK, 2009.

Erdősy-kötet = Fenyvesi Csaba – Herke Csongor (szerk.): Tanulmányok Erdősy Emil professzor tiszteletére. Pécs, PTE ÁJK, 2002. (Studia Iuridica Auctoritate Universitatis Pécs Publicata, 130.)

ESZ = Európai Szemmel

ET = Európai Tükör

Eu2000 = Európa 2000

FBI Bull. = FBI Law Enforcement Bulletin (USA)

FFP = Főiskolai Figyelő Plusz, a Rendőrtiszti Főiskola volt tudományos folyóirata

Finszter-kötet = Hack Péter – Király Eszter – Korinek László – Patyi András (szerk.): Gályapadból laboratóriumot. Tanulmányok Finszter Géza professzor tiszteletére. Budapest, ELTE Eötvös, 2015.

FSA = Forensic Science Abstracts (USA)

FSI = Forensic Science International (USA)

FSR = Forensic Science Review (USA)

FSR = Forensic Science Review (Tajvan)

FU = Fundamentum

FW = Fingerprint World (USA)

Horváth-kötet = Farkas Ákos – Nagy Anita – Róth Erika – Sántha Ferenc – Váradi Erika (szerk.): Tanulmányok Dr. DR. H. C. Horváth Tibor Professor Emeritus 80. születésnapja tiszteletére. Miskolc, Bíbor, 2007.

IRER = Interpol Review – International Criminal Police Review (Franciaország)

IAP = Ius at Praxis (Chile)

IAS = Iustum Aequum Salutare (Pázmány Péter Katolikus Egyetem folyóirata)

IJEP = International Journal of Evidence and Proof

IJFC = International Journal of Forensic Computing (USA)

IJFDE = International Journal of Forensic Document Examiners (Kanada)

IJLCL = International Journal of Law, Crime and Justice (Hollandia)

IS = Internal Security (Lengyelország)

JPSA = Journal of Police Science and Administration (USA)

Janza-kötet = Boda József – Felkai László – Patyi András (szerk.): Ünnepi kötet a 70 éves Janza Frigyes tiszteletére/Liber amicorum in honorem Friderici Janza septuagenarii. Budapest, Dialóg Campus, 2017.

JChr = Journal of Chromatography (USA)

JEECL = Journal of Eastern European Criminal Law

JEMA = Jogesetek Magyarázata

JFI = Journal of Forensic Identification (USA)

JFS = Journal of Forensic Sciences (American Academy of Forensic Sciences) (USA)

JK = Jogtudományi Közlöny

JÁP = Jog – Állam – Politika folyóirat, Széchenyi István Egyetem, Győr

JogtSz = Jogtörténeti Szemle

JPCA = Journal of Police Science and Administration (USA)

JR = Juristische Richterzeitung (német)

JSz = Jogelméleti Szemle

Jura = A Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Karának folyóirata

KD = Kúriai Döntések

KK = Kriminológiai Közlemények

KKT (KT) = Kriminalisztikai és Kriminológiai Tanulmányok (korábban: Kriminalisztikai Tanulmányok, jelenleg Kriminológiai Tanulmányok)

KO = KONTROLL

Kovács-kötet = Deres Petronella – Homicskó Árpád Olivér (szerk.): 65 Studia in honorem Lajos Kovács. Budapest, Károli Gáspár Református Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar, 2014.

Köfe. = 1999. évi LXIII. törvény a közterület-felügyeletekről

KRS = Kriminalistik (Németország)

KT = környezettanulmány

MAM = mikro-anyagmaradványok

Minúciák = Fenyvesi Csaba – Herke Csongor (szerk.): Minúciák. Tanulmányok Tremmel Flórián professzor 60. születésnapjának tiszteletére. Pécs, PTE ÁJK, 2001.

MJ = Magyar Jog

MJÉ = Magyar Jogászegyleti Értekezések

MBT-kötet = Fenyvesi Csaba (szerk.): Magyar Büntetőjogi Társaság jubileumi tanulmánykötete. Budapest–Debrecen–Pécs, MBT, 2011.

MJ = Magyar Jog

MJSz = Miskolci Jogi Szemle

MR = Magyar Rendészet (A Nemzeti Közszolgálati Egyetem folyóirata)

MT = Magyar Tudomány

NEBEK = Nemzetközi Bűnügyi Együttműködési Központ

NP = Die Neue Polizei (Németország)

NSZ = Nemzetbiztonsági Szemle

NSZKK = Nemzeti Szakértői és Kutató Központ

Nyer. = 100/2018. (VI. 8.) Korm. rendelet a nyomozás és az előkészítő eljárás részletes szabályairól

OJB = Mészáros Bence – Fenyvesi Csaba – Tremmel Flórián (szerk.): Orvosok és jogászok a büntető igazságszolgáltatásban. Dezső László emlékkönyv. Studia Iuridica Auctoritate Universitatis Pécs Publicata, Pécs, PTE ÁJK, 2005.

PF = Pro Futuro (Debreceni Egyetem ÁJK folyóirata)

PHTK = Pécsi Határőr Tudományos Közlemények, I–XXII. (2002–2020.)

Pleadings = Fenyvesi Csaba – Herke Csongor (szerk.): Pleadings. Celebration volume of Professor Tremmel Flórián’s 70th Birthday. Pécs, PTE ÁJK, 2011. (Studia Iuridica Auctoritate Universitatis Pécs Publicata 148.)

PJ = Police Journal (Nagy-Britannia)

PPR = Police Practice and Research (Nagy-Britannia)

PQ = Police Quarterly (USA)

PTP = Policajná teória a prax. A szlovák rendőrakadémia lapja.

Pusztai-kötet = Bárd Petra – Hack Péter – Holé Katalin: Pusztai László emlékére. Budapest, OKRI, ELTE ÁJK, 2014.

RIDP = Revue Internationale de Droit Pénal (International Review of Penal Law)

RSC = Revue de Science Criminelle et de Droit Pénal Comparé (Franciaország)

RSz = Rendészeti Szemle

RT = Rendőrségi Tanulmányok (Kiadó: Baranya Megyei Rendőr-főkapitányság)

RTF = Rendőrtiszti Főiskola

Rtv. = 1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

SI = Studia Iuridica Aauctoritate Universitatis Pécs Publicata (PTE ÁJK kiadványa)

SJ = Studia Juvenum

SAJ = Science and Justice – The Journal of the Forensic Science Society (USA)

STU = Studia Universitatis Babeş-Bolyai, Kolozsvár (Cluj-Napoca)

StV = Strafverteidiger (Németország)

SzSz = Szakmai Szemle (A Katonai Biztonsági Hivatal tudományos folyóirata)

TIAR = a Titkos Információgyűjtés Adatkezelési Rendje

Tremmel 75. = Fenyvesi Csaba – Herke Csongor (szerk.): A munkát nem lehet eltitkolni. Tiszteletkötet Tremmel Flórián professor emeritus 75. születésnapjára. Pécs, PTE ÁJK, 2016.

ÜÉ = Ügyészségi Értesítő

ÜL = Ügyészek Lapja

ÜvÉ = Ügyvédi Értesítő

ÜvL = Ügyvédek Lapja

Vargha-kötet = Fenyvesi Csaba – Herke Csongor (szerk.): Emlékkönyv Vargha László születésének 90. évfordulójára. Pécs, PTE-ÁJK, 2003.

Vida-kötet = Nagy Ferenc (szerk.): Bűnügyi mozaik. Tanulmányok Vida Mihály 70. születésnapja tiszteletére. Szeged, Pólay Elemér Alapítvány, 2006.

Vö. = Vesd össze!

ZB = Zbornik Pravnog Fakulteta Sveučilišta U Rijeci – Rijeka

ZBN = Zbornik – Zágráb

ZbR = Zbornik Radova Novi Sad (Újvidék) University

ZStW = Zeitschrift für die gesamte Strafrechtswissenschaft

A kötetben hivatkozott QR-melléklet
a kapcsolódó képekkel és rendszeresen frissített tartalommal:

http://ludovika.lnkiy.in/kriminalisztika

http://ludovika.lnkiy.in/kriminalisztika-melleklet

Előszó

Joghallgatók számára 1965-ben készült hazánkban először kriminalisztikajegyzet, a pécsi professzor, egyben nemzetközi hírnevű írásszakértő Vargha László szerkesztésében. Többszöri változatlan kiadását követően tanítványai, köztük utódja, Tremmel Flórián tanszékvezető professzor és Fenyvesi Csaba írták meg 1998-ban az első, megújult tartalmú kriminalisztika-tankönyvet, amely egy „Atlaszt” is tartalmazott kétszáz színes képpel a mondanivaló szemléltetése érdekében. Herke Csongor kollégájukkal kiegészülve 2005-ben napjainkig használatos hatszáz oldalas kötetet adtak (több kiadásban) a joghallgatók kezébe.

2020-ban a tankönyvjegyzők felismerték, hogy az elmúlt évtizedekben bekövetkezett tudományos fejlődés jelentős kihatással volt a nyomozással összefüggő eszközökre és módszerekre is. A magyar és külhoni ismeretek folyamatosan bővülő tárháza olyannyira kitágult és átalakult, hogy kívánatossá vált egy széles spektrumú, friss szellemű nyomozási útmutató, egy modern tudományelméleti összefoglaló. Legalábbis a krimináltechnika és a krimináltaktika körében, mivel az egyes bűncselekmények detektálását elősegítő, részletező metodikai művek külön gondozást igényelnek, és más célközönséget szolgálnak. Azt is elvi éllel mondták ki a szerkesztők, hogy országos és továbbra is magas szintű, az adathalmazokban eligazítást nyújtó tananyagot érdemes alkotni, éppen ezért a szerzők körét kibővítették azokkal, akik az elmúlt években, évtizedben egy-egy témakörben maradandót, tudományos értéket hoztak létre.

A kötet három fő részből (összesen 25 fejezetből) áll. Az első a kriminalisztikai alapvetéseket, legfőképpen a kriminalisztika fogalmát, tudományági kapcsolódásait, történetét, elveit, szakirodalmát tartalmazza. Ezt követi a krimináltechnikai fejezetek csoportja, amely – felfogásunk szerint objektivitása és egyre erőteljesebbé váló, dinamikusan fejlődő szerepe miatt prioritást élvez a harmadik fő részben megfogalmazott és – több szubjektív elemet tartalmazó, ugyanakkor a gyakorlatban sokszor eredményes, háttérbe nem szorítható – krimináltaktikai módszerekkel szemben. Ezen rész utolsó fejezetében (mintegy összefoglalás helyett) rámutatunk a gyakorlatban előforduló kriminalisztikai hibákra, a tudományág nemzetközi tendenciáira, a jövőbeli fejlesztési lehetőségekre, a várható elmozdulási irányokra.

A csapatmunkában részt vevő tapasztalt írók szövegeinek megértését, láttatását az internetes felhőbe helyezett és folyamatosan aktualizált képek, ábrák, részletező szövegek, iratminták, jogszabályok és utasítások számai segítik. A kötetben található QR-kód mögötti csomagban megtekinthetők a fejezetenként csoportosított szemléltető mellékletek és a korábbi (néhol a kibővített aktuális) szakirodalom jegyzéke. A további kutatásokat és olvasói elmélyülést támogatja – a tankönyv legvégén felsorakoztatott alapműveken túlmenően – az egyes fejezeteket követő magyar és idegen nyelvű, legfőképpen a 2005 óta megjelent speciális (felhasznált és ajánlott) szakirodalom.

Úgy véljük, a jogutódként fellépő, szakkönyvkiadásban jártas Ludovika Egyetemi Kiadó (ugyancsak) garancia lehet arra, hogy a kötet eljuthat minden magyar joghallgatóhoz és a Nemzeti Közszolgálati Egyetem diákjaihoz egyaránt. Reményeink szerint a nyomozási „zsinórmértékünket” jó szívvel fogadják és forgatják majd a gyakorló jogalkalmazók, a praxist folytató bűnüldözők, bírák, ügyészek, ügyvédek, büntetés-végrehajtási alkalmazottak, a biztonsági szférában dolgozók és az elméleti kutatók, egyetemi oktatók is, végső soron pedig minden múltfürkésző, valóságfeltáró, igazságkereső olvasó.

2021 nyarán

A szerkesztők nevében

Fenyvesi Csaba főszerkesztő

I. rész
Bevezetés

1. fejezet
Kriminalisztikai alapvetések

1.1. A kriminalisztika fogalma, célja, rendszere, tudományági kapcsolódásai

1.1.1. A kriminalisztika fogalma, célja

Egységesnek tűnik a szakirodalom abban az általunk is most megfogalmazott összefoglalásban, hogy a kriminalisztika lényegét tekintve főként gyakorlati – és kisebb részben – elméleti bűnügyi nyomozástan, azaz a bűnügyi tudományoknak azon ága, amely a bűncselekmények felderítésének (megelőzésének) és bizonyításának eszközeit és módszereit tárja fel, alkotja meg, rendszerezi és alkalmazza normatív jogi kereteken belül. A mellékfunkcióként megjelenő bűnmegelőzésen túlmenően alapvető funkciója a felderítés, illetőleg a minél több és minél hitelesebb bizonyíték megszerzése, a – végső soron bíróság általi – büntetőjogi felelősségre vonás megalapozása, biztosítása. Sommásan tehát a kriminalisztika a hatékony és szakszerű bűnüldözés tudománya, amelynek nincs olyan részterülete, amely ne szolgálná a bűn elleni harcot, azaz a bűnelkövetők leleplezését és bíróság elé állítását akár a szülőhelyének számító európai kontinensen, akár azon túl.

Viski László megfogalmazásában: „A kriminalisztika a bűncselekmények nyomozásának, felderítésének tudománya. Célja, hogy a tételes jog által meghatározott keretekben olyan módszereket és eljárásokat dolgozzon ki, amelynek a segítségével a készülő bűncselekmények leleplezhetők, megakadályozhatók, a már elkövetett bűncselekmények felderíthetők, elkövetőjük megállapítható és felelősségre vonható.”[1]

Maga a „kriminalisztika” kifejezés európai eredetű, ezt ugyanis Hans Gross (1847–1915) használta először az 1893-as alapművében,[2] amit az angol nyelvű kiadásban criminal investigation címszóra fordítottak és használtak is egészen az 1950–1960-as évekig, illetve használnak még napjainkban is, ám már megváltozott tartalommal. (Grosst megelőzően Jagemann írt törvényszéki vizsgálattani összefoglaló művet.[3])

A kezdeti criminal investigation, crime investigation, alkalmanként crime detection kifejezést követően – a scientific investigation és police science megjelölésen keresztül – főleg az 1960-as évektől kezdve használt terminológia a forensic science, illetve többes számú alakja, a forensic sciences, mintegy utalva a sokirányúságára. Magyarul talán a bűnügyi tudomány vagy törvényszéki tudomány, netán igazságügyi tudomány lehetne, de – álláspontunk szerint – nem kell keresni a kifejezés magyar fordítását, hiszen a „forenzikus” jelzővel megoldható, és nemzetközileg is elfogadhatóvá válik. Vagyis úgy véljük, hogy a „forenzikus tudomány” elnevezés mint az angolszász terminológia magyar megfelelője, egyszerűen „magyarosított”, jelzős alakja kellő kifejező erővel bír, és egyre inkább el is fogadott.

Nézetünk szerint egyébként az amerikai eredetű angolszász felfogás forenzikus tudománya, a forensic science napjainkban már valójában a kontinentális krimináltechnika tartalmát mutatja fel, míg a krimináltaktika elemeit javarészt a kriminálpszichológia (criminal psychology vagy forensic psychology) és a criminal investigation körében találjuk meg. Vagyis az angolszász szakirodalom a bűncselekmények tudományos vizsgálata, a forensic vagy scientific investigation, illetve nyomozása, a detection alatt a természettudományos módszerek alkalmazását érti. A kriminalisztika mint terminus technicus mögött a forenzikus tudományok, a forensic sciencesnek csak egyik ága, branch of forensic science húzódik meg a hagyományos felfogás szerint, amely specifikusan a helyszíni szemlén fellelhető fizikai bizonyítékok tudományos összegyűjtésével és vizsgálatával foglalkozik.

Tendenciájában azonban az utóbbi évtizedekben bizonyosfajta közeledés és kölcsönös egymásra hatás, tartalmi egységesülés, mondhatjuk konvergencia – ha nem is azonos kifejezésformákkal – figyelhető meg a kétféle felfogás, az európai és az angolszász között. Az 1960-as évektől kezdődően – közelítve a kontinentális megjelöléshez – egyre több kötet jelent és jelenik meg kriminalisztika, azaz criminalistics címszó alatt. Ennek egyik példája az Egyesült Államokban 2001-ben megjelent Lab Manual kötet. An introduction to forensic science alcímében a forenzikus tudományra utal, ugyanakkor a főcím már Criminalistics. Tartalmában részletesen elemzi a tárgyi bizonyítékok vizsgálatának természettudományos ismeretekre épülő aprólékos módszertanát. Hasonló felfogás olvasható több szerző esetében is, példaként említjük meg C. O’Harát. Két alapművében foglalkozik a krimináltechnika jellegű criminalisticsszel és a krimináltaktika jellegű criminal investigationnel is. A 2000-es években egyre többször találkozhatunk ismételten – főleg az amerikai összefoglaló műveknél – a criminal investigation, a bűnügyi nyomozás kifejezéssel, ami szintén a kontinentális fogalomhasználathoz közelít. Tartalmában ez napjainkban a kontinentális krimináltaktikát és kriminálmetodikát foglalja leginkább magába.

Konkrétan a helyszíni szemle (crime scene investigation), a felismerésre bemutatás (lineup az USA-ban, identity parade az Egyesült Királyságban), a gyanúsítotti (interrogation az USA-ban, questioningaz Egyesült Királyságban) és a tanúkihallgatások (interview) fogásait. Továbbá az informátoroktól és egyéb forrásokból, például nyilvántartásokból, megfigyelésekből, elemzésekből (latent investigationből) táplálkozó adatgyűjtéseket, a nyomozás tervezését, szervezését, logisztikáját, „menedzselését, a kutatás-motozás-lefoglalás módozatait (search, body-search, seizure), az elfogás, őrizet és letartóztatás (arrest, custody, detention, pre-charge detention, preliminary detention) taktikáját, a bizonyítási jog értelmezését (rules of evidence), valamint az egyes bűncselekmények és bűncselekménycsoportok nyomozásánál alkalmazandó taktikai ajánlásokat, szakmai „műfogásokat”. Így összességében – áttekintve a tartalmi részeket – megállapíthatjuk, hogy mindkét felfogás alapvetően ugyanazon területekre osztja fel, rendszerezi az általunk és a kontinensen kriminalisztikaként megnevezett tudományterületet. Nevezetesen:

a)krimináltechnikára, ami a forenzikus rész – a forensic science vagy többes számban utalva a természettudományokra, sciences;

b)és a főleg társadalomtudományi ismeretekre épülő krimináltaktikára, ami a criminal investigation és criminal psychology körébe ágyazott az angolszász szakirodalomban;

c)a criminal investigation körében találjuk meg az egyes bűncselekményekre fókuszáló kriminálmetodikát is.

Hozzátesszük mindehhez, hogy a kontinentális országok közül Franciaországban, Belgiumban, Olaszországban a bűnüldözés egyes területeinek műveléséhez a la criminalistique, azaz a kriminalisztikán kívül a police scientifique, a tudományos rendőrség, a police judiciaire, az igazságügyi rendőrtudomány vagy Edmond Locard nyomán a manuel de technique policiere, azaz a rendőrségi technika elnevezésű ismeretanyagot kapcsolták. Napjainkban ismét a kriminalisztika megjelölést látjuk, például a 2001-ben kiadott párizsi egyetemi könyv már Manuel de criminalistique moderne, vagyis A modern kriminalisztika kézikönyve főcímmel és La science et la recherce de la preuve, vagyis A bizonyítékok és kutatásának tudománya alcímmel jelent meg.

A német nyelvterületen és attól keletre Európában szinte mindenhol a kriminalisztika elnevezés volt, és jelenleg is honos, elfogadott.

Ugyanakkor a kontinentális felfogásnál is észlelhetünk változásokat, konkrétan a forenzikusság irányába ható jelenségeket, fogalmi átvételeket és alkalmazásokat. Az angolszász rendszerben alkalmazott részterületek művelése és fogalomkészlete beszivárog. Példaként említjük a közeledésre, hogy a kontinentális felfogásban is egyre nagyobb szerepet kap a bizonyítékok interpretálása, a show up modell.

Az is észlelhető mindkét felfogásnál, hogy az alap-tudományterületek, a klasszikus merítőbázisok, a biológia, kémia, fizika, antropológia, patológia, szerológia, toxikológia (forensic biology, chemistry, physics, antropology, pathology, serology, toxicology), szorosan kapcsolódva hozzájuk az alkalmazott ballisztika és fényképezés- (visual record photograps) technika. Ám az elmúlt évtizedekben újdonságként csatlakozott a csoporthoz a tankönyvünkben is érintett molekuláris genetika (molecular genetics), a számítástechnika (computer forensic technology, cyber forensics, digital forensics, digital investigation, web-analysis), benne például az emberi hang és a hanghordozók komputerizált vizsgálata (computer voiceanalysis), a számítógépírás és a számítógép nyomtatójának azonosítása (printer-identification), az archeológia (forensic archeology), a bűnügyi fogászat (forensic dentistry), a modern „rovartan” (forensic entomology), a modern bűnügyi földtan (forensic geology), a DNS-tipizálás (DNA analysis), a bűnügyi növénytan és állattan (forensic botany and zoology). Speciális technikai metódusként jött még létre a bizonyítékelemzés (crime analysis), benne a bűnözési térképezés (crime mapping) és földrajzi profilozás (geographic profiling), valamint a matematikai alapú Bayes-tétel alkalmazása az azonosítási vizsgálatok körében. Idesorolható továbbá az iratvizsgálatok tana (hand- and machine-written documents), a képelemzések (images analysis) és a bőrrajzolatok töréseinek, szegélyeinek (ridgeology, edgeology) azonosítási vizsgálata.

Taktikaiként pedig a bűnügyi ügyintézés-irányítás (management) és logisztika (logistics), a sértettgondozás (forensic nursing), a személyiségprofil-készítés (profile-analysis) és a biztonsági menedzsment (security management) ismeretek említhetők meg.

1.1.2. A kriminalisztika rendszere, belső tagozódása

A kontinentális felfogás szerint – és azon belül Magyarországon is – a kriminalisztikát hagyományosan három részre tagolhatjuk: az általános részt kitevő krimináltechnikára és krimináltaktikára, valamint a különös résznek tekinthető kriminálmetodikára. Emellett az általános részhez sorolja még a szakirodalom a kriminalisztikatörténetet és -elméletet (kriminálmetodológia), a kriminálstratégiát,[4] és nézetünk szerint már idetartozik a kriminállogisztika is.

A tankönyvünkben kiemelt jelentőségű krimináltechnika és -taktika közül a krimináltechnika a természettudományos és (alkalmanként titkos) műszaki-technikai eszközök és módszerek célszerű és szakszerű felhasználását szolgálja a bűnfelderítés és bűnmegelőzés területén. Ezek lehetnek minden változtatás nélkül más tudományágak, szakterületek olyan eredményei, amelyeket a krimináltechnika hatékonyan felhasználhat (például fizikai, kémiai műszerek, mérési eljárások, optikai, informatikai berendezések), vagy már – részben – éppen a krimináltechnikai továbbfejlesztés következtében hasznosíthatók a bűnügyi nyomozásban. Például bűnügyi fényképezés, beszéd- és hangazonosítás. Végül vannak olyan jelentős szakágak, diszciplínák, amelyeket kifejezetten maga a krimináltechnika hozott létre és dolgozott ki, alapozott meg. Például a bűnügyi nyomtan, a traszológia, az ujjnyomatrendszeren alapuló nyilvántartás és személyazonosítás, a daktiloszkópia, az igazságügyi írás-okmány-komputervizsgálat, az igazságügyi lőfegyvertan, a ballisztika vagy a speciális – kutyás – szagazonosítás.

A krimináltaktika nem a tárgyi jellegű információhordozókra összpontosít, hanem sokkal inkább a személyi jellegű, vagyis a terheltek, sértettek, tanúk, az eljáró szakemberek részvételével végbemenő bizonyítékszerzési mozzanatok főbb sajátosságaival és összefüggéseivel foglalkozik. Mindezzel a krimináltaktika általában a nyomozási cselekmények célszerű és hatékony foganatosítását segíti elő. Rámutat az egyes bizonyítékok keletkezésével és beszerzésével kapcsolatos veszélyforrásokra, a nyomozást végző szerv vagy személy magatartásának hiányosságaira, – a kriminálinformatika és cselekvéstan segítségével pedig – a nyílt (és kis részben a titkos) nyomozás tervezésével, szervezésével, integrálásával, logisztikájával kapcsolatos követelményekre, az adatok beszerzésével és feldolgozásával kapcsolatos műveletek kellő összehangolására.

A kriminálmetodika nem általában a bűncselekmények eredményes nyomozásával foglalkozik, hanem – a lehető legjobban összekapcsolva és adaptálva mind a krimináltechnika, mind a krimináltaktika alapvető ismereteit – közvetlenül és kifejezetten egyes bűncselekmény-kategóriák felderítésére és bizonyítására, azok taktikai javaslataira összpontosít (például emberölések, gyújtogatások, robbantások, betörések, csalások nyomozása körében). Azt is állíthatjuk, hogy a kriminálmetodika lényegében szakkriminalisztika, alkalmazott kriminalisztika, amely éppen az adott bűncselekményfajta tipikus elkövetési módjaira, lehetséges tárgyi és személyi információforrásaira, és általában is a bűnügy sajátosságaira fordít nagy figyelmet. Kellően részletezi, kiegészíti, változtatja, más hangsúlyokkal, szempontokkal kapcsolja össze az általános krimináltechnikai és krimináltaktikai tudni- és tennivalókat. (Ezekkel a tankönyvünkben – terjedelmi korlátok és a rendészeti képzésben elfoglalt kiemelt helyük miatt – nem foglalkozunk, ugyanakkor széles körű magyar nyelvű kriminálmetodikai publikációs jegyzéket állítottunk össze a kötetünk végén.)

A fenti levezetés alapján helyesnek látszik a kriminalisztika általános és különös részre való felosztása. Az előbbihez tartozik – mint utaltunk rá fentebb – a krimináltechnikán és -taktikán, elméleten, történeten és -logisztikán túlmenően a kriminálstratégia is, amely a kriminálpolitika által meghatározott – főleg kriminológiai jellegű – célokat tartja szem előtt. Igyekszik egy átfogó – országos, regionális vagy városi-lokális – intézkedéssorozatot felvázolni, amely egyaránt szolgálja a bűnfelderítést reaktív, míg a bűnmegelőzést proaktív intézkedésekkel.

Mindezekkel szemben a különös rész – akár az európai kontinensen, akár az angolszász területeken nézzük – már lényegében csak egyes bűncselekménytípusokkal kapcsolatban öleli fel a legfontosabb és legsajátosabb technikai és taktikai felderítési lehetőségeket, illetve a nehézségeket, hibázási faktorokat.

1.1.3. A kriminalisztika tudományági kapcsolódásai

A kriminalisztika mint tapasztalati ténytudomány széles körű kapcsolatrendszerrel bír.[5] Osztályozásunk szerint három fő kapcsolati csoportot – bűnügyi tudományok, természettudományok, társadalomtudományok – különböztethetünk meg.

A) Az első – legszorosabb – kötődési csoportba tartoznak az elsődlegesen a bűnözéssel, bűncselekményekkel, bűnelkövetőkkel foglalkozó bűnügyi tudományok, köztük a

1.büntetőjog (normatív),

2.büntető eljárásjog (normatív),

3.büntetés-végrehajtási jog (pönológia) (normatív),

4.kriminológia (ténytudományként, benne a viktimológiával),

5.pszichológia (kriminálpszichológia),

6.orvostudomány (igazságügyi orvostan),

7.rendészettudomány.

Ad 1. Ahogyan már a kriminalisztika fogalmánál megjelöltük, tényműködése csak szabályozott jogi keretek között tartható fenn jogállami körülmények között. Az egyik keretet – a módszertani alkalmazást lehetővé tevő büntető eljárásjog mellett – a tárgyát meghatározó büntető anyagi jog nyújtja. Az a jogi diszciplína, amely olyan lényegi kérdésekkel foglalkozik, minthogy melyek a büntethetőség feltételei, mikor és hogyan érvényesül a megfelelő – általa rögzített, kimondott, előre közölt – büntetőjogi szankció. A büntetőjog megmutatja azokat az absztraktan megfogalmazott törvényi tényállási elemeket, amelyeknek relevanciájuk van, és amelyek útmutatók, „fénycsóvák” a kriminalisták számára is adatkutatásuk során. A büntetőjog szemüvegén keresztül nézve pedig a kriminalisztika egy „segédtudomány”, amely a kitűzött céljai elérésében nyújt támogatást, ami az önállóságát, saját módszertan kidolgozását ugyanakkor nem veszélyezteti, mert csak a jogtudomány (és azon belül nem csak a büntetőjog) szemszögéből „segéderő”.[6]

Ad 2. A büntető eljárásjog és a kriminalisztika különösen szoros kapcsolatából azt emeljük ki, hogy sajátos módon éppen a kriminalisztika jelenti számos esetben a tartalmi oldalt – a nyomozási cselekmények, bizonyítékszerzési és vizsgálati módszerek, kényszerintézkedések foganatosítását –, míg a büntetőeljárási szabályok tulajdonképpen csak a formai keretet biztosítják. Önmagában az eljárásjogi szabályok betartása egyáltalán nem vezet el a bűnügyek felderítéséhez, ugyanakkor azonban helyes jogállami szemlélet mellett – a tévútra vezetés veszélye miatt – a jogellenesen beszerzett bizonyítékok sem használhatók fel eredményesen, tisztességesen.[7] Mindezek alapján tehát joggal jelenthetjük ki, hogy a kriminalisztikának legalább olyan szoros a kapcsolata a büntető eljárásjoggal, mint amilyen a büntetőjog és a büntető eljárásjog között van.

Minthogy általában a kontinentális büntető eljárásjogi kódexek, köztük a magyar is magában foglalja a nyomozás alapvető jogi szabályozását, így kimondható, hogy a büntető eljárásjog nyomatékos hatással van a kriminalisztikára. Ezért is állítható az, hogy magának a kriminalisztikának is jogi jellege van, hiszen:

a)a büntető eljárásjogi kódex tartalmazza a legfontosabb nyomozási cselekmények – ezen belül az eljárási kényszerintézkedések és bizonyítékbeszerzés – keretszabályait;

b)a nyomozási cselekmények foganatosítása során figyelembe kell venni, illetőleg érvényesíteni kell a büntető eljárásjog alapelveinek túlnyomó részét (hivatalbóliság, ártatlanság vélelme, védelem elve stb.);

c)a nyomozási cselekmények elvégzésénél igen nagy jelentősége van annak, hogy azok lefolytatását és eredményeit eljárásjogilag is rögzítsék (jegyzőkönyvezés, hatósági tanúk stb.), és más garanciális szabályokat is betartsanak (panaszról kioktatás, védő kirendelése stb.).

A büntető eljárásjogi norma kötelező rendelkezései tehát megadják általában a bírósági szakaszt előkészítő, nyomozási cselekmények törvényességi kereteit, a krimináltechnikai, krimináltaktikai és -metodikai ajánlások csak e törvényességi kereteket töltik és tölthetik ki célszerűségi és szakszerűségi szempontokkal, tudni- és tennivalókkal.

Ha már megemlítettük a bizonyítékokat, röviden szót ejtünk arról is, hogy a bűnügyekre és nyomozásokra általában nem a bizonyítékbőség, hanem a bizonyítékínség jellemző.[8] Ebből is következően a kriminalisztika szemüvegén keresztül nézve komoly jelentősége van a bizonyítással kapcsolatos jogi szabályozásnak. Például a német, osztrák, francia, magyar büntető eljárásjogi kódex nemcsak felsorolja, hanem igen részletesen szabályozza is a bizonyítási eszközöket és eljárásokat, hogy azokat kellő garanciákkal övezze, továbbá hogy biztosítsa a tényállás megállapítására való alkalmasságukat. Ugyanakkor a kriminalisztika folytonosan kutatja, bővíti és gazdagítja azoknak az információhordozóknak a körét, fajtáit, amelyek felhasználásával a bűncselekmények nemcsak felderíthetők, hanem bizonyíthatók is lesznek. E két tendencia együttes megléte a bűnügyek gyakorlatában bizonyos feszültséggel is járhat: egyfelől elavulttá válhatnak eljárásjogi rendelkezések (például eskü), másfelől pedig még törvényes szabályozást, elismerést nem nyert potenciális bizonyítási eszközök és bizonyítási módok kerülhetnek előtérbe, például szagazonosítás, profilalkotás, grafoanalízis, Bayes-analízis.

Úgy véljük, a lentebb írt jogtörténeti adatokból jogosan lehet szólni arról is, hogy maga a kriminalisztika is igen jelentős hatással volt és van a büntető eljárásjogra, s azon belül a bizonyítási jogra (rules of evidence). Így például egyértelműen kriminalisztikai elméleti kutatások és gyakorlati eredmények vezettek oda, hogy az eljárási törvénykönyvekbe is bekerültek a kriminalisztikában kimunkált olyan intézmények, mint a bizonyítási kísérlet, a felismerésre bemutatás vagy a helyszíni kihallgatás. Korábban ezeket a nyomozási és bizonyítási cselekményeket a szemlére vonatkozó szabályok analógiás értelmezésével és alkalmazásával lehetett többé-kevésbé elvégezni.

Végül a nyomozás kapcsán emelünk ki még egy általunk is észlelt tendenciát, amely napjainkban érzékelhető, és amelyet már Finszter Géza is megfogalmazott, nevezetesen, hogy: „a kriminalisztika eredete a nyomozástanban keresendő, de újabban komoly törekvések vannak arra is, hogy ajánlásainak hatókörét kiterjessze a vádemelésre és a bírósági tárgyalásra is.” Utóbbi a tárgyaláson felvett bizonyításhoz kínál módszertant.[9]

Ad 3. A többi bűnügyi területhez képest szerény mértékű a kriminalisztika és a büntetés-végrehajtási jog, illetve a pönológia, a büntetéstan kapcsolata.[10] Igazán érdemi közös mezsgyét a személyi szabadságot súlyosan korlátozó kényszerintézkedések – köztük kiemelten a letartóztatás – és az esetlegesen alkalmazandó leplezett adatszerző tevékenységek taktikájában látunk, hiszen azok végrehajtása a büntetés-végrehajtási intézeten belül is történhet. Továbbá észlelünk kapcsolódási pontot a mindkét ág céljai között megjelenő bűnmegelőzés körében is.

Ad 4. A kriminológiának – Korinek László megfogalmazása szerint – nincs egységesen vallott „uralkodó” fogalommeghatározása, ám elmondható róla, hogy a bűnözéssel, az összes bűncselekménnyel általában mint társadalmi jelenséggel foglalkozik, annak okait is kutatja, és céljai között szerepel a bűnmegelőzés is.[11] Máris látható, hogy itt sem jogalapú bűnügyi tudományról van szó, és az is hasonlóság a kriminalisztikával, hogy mindkettő törekszik (az egyedi bűncselekmény szintjén és révén) megelőzni a jogsértéseket. Azzal, hogy a kriminológia a bűnözői magatartás vizsgálatán keresztül a tipikus elkövetési formákra, helyekre, időkre, nemekre, személyekre ad útmutatást interdiszciplináris módon, útmutatót ad a kriminalisztikának is a különböző bűncselekményekre jellemző elkövetési módok felismerésében, a felderítésben, végső soron a tényállások minél pontosabb felderítésében. A bűnelkövetői-bűnözői magatartás általános és egyes esetbeli okainak kriminológia általi feltárása is segítheti a bűnmegelőzést. Ezen adatok is hasznosak lehetnek a bűnüldöző munka szempontjából, például abban az esetben, ha egyes bűncselekmények felderítésekor az elkövető körülményei és indítékai fontosnak mutatkoznak. A kapcsolat nem egyoldalú, a kriminológia is tapasztalatokat, információkat kaphat céljai eléréséhez az egyedi bűnügyek felderítéséből, az ott megszerzett pontos – sokszor az előzőekben vagy kriminológiai módszertannal fel nem tárható – nyílt és/vagy titkos módon beszerzett adatokból.

A még önállóságot el nem nyert – kriminológiához tartozó – viktimológiáról elmondjuk, hogy:

•egyrészről a sértett és a sértetté váláshoz vezető folyamat szakszerű vizsgálata, folyamatfeltárása, csoportjellemzői érdemi adatokat nyújthatnak a kriminalisztikai bűnmegelőzés, alkalmanként a felderítés számára is. Gondoljunk csak a perszeverantikus elkövetői gondolkodásra és tettekre! A perseverantia victimae, a makacs, állhatatos ragaszkodás a sértetthez, annak például neméhez, korához útmutató lehet a sorozatban fellépő tettes felkutatásához is;

•másrészről pedig hangsúlyosnak tartjuk kiemelni az ún. másodlagos viktimizáció elkerülésének célját a kriminalisztikai eszköztár alkalmazásakor.[12]

Megemlítjük ehelyütt, hogy a kriminálszociológia is használható információkat nyújthat egyes rétegek, csoportok és azon belül egyének bűnelkövetésével kapcsolatban. Hasznosak lehetnek a felderítési munka hatékonyságának növelésében a szervezetszociológia rendészettel, rendőrséggel mint fő bűnüldöző szervvel kapcsolatos kutatási eredményei is.[13]

Ad 5. A pszichológia és azon belül a kriminálpszichológia mindkét felfogásban – európai kontinentális és angolszász – létezik, és léte egészen visszavezethető a történeti gyökerekig, név szerint Hans Grossig, hiszen az első összefoglaló munka e tárgykörben is a nevéhez fűződik.[14]

Napjainkra a kriminálpszichológia kutatási területe, tárgya, vizsgálati módszere jól elhatárolható a hasonló természet- és társadalomtudományoktól, amelyek fejlődésének eredményeit – mint alkalmazott tudomány – hatékonyan és megfelelően kölcsönzi, illetve illeszti bele a saját eszköztárába. Alapvető kérdése a bűnelkövető ember lélektana, személyisége, annak struktúrája. Ezért döntő jelentőségük van a személyiségről vallott felfogásoknak.[15]A személyiség mint pszichológiai fogalom az egyén jellegzetes gondolkodási, érzelmi és viselkedési mintáit jelenti, amelyek meghatározzák magát a személyt, stílusát, környezetével való kapcsolatait. A személyiség meghatározása során ezért a hangsúlyt az egyéneket egymástól megkülönböztető jelzők, tényezők leírására, valamint magyarázatára célszerű helyezni, ugyanakkor figyelembe kell venni a teljes személyiség és a környezet közötti kölcsönhatásokat. Mindezekből következik, hogy a személyiség tisztázása mind az anyagi, mind az eljárási jogban, mind a krimináltaktikában fontos szerepet játszik.

Megjegyezzük, hogy az angolszász terminológiában behavioral sciences címszóval, vagyis viselkedési tudományként jelölik meg a pszichológiai és pszichiátriai ismereteket (forensic psychology és forensic psychiatry), amelyek jelentősége főleg az elkövető büntetőjogi felelősségre vonása körében csúcsosodik ki. Nevezetesen, hogy büntethető-e az elkövető, vagy sem.

A kriminalisztikát azonban elsősorban azok a pszichológiai tudományos eredmények érdeklik, amelyek az elkövető felkutatását, illetve a tényállás egészének felderítését, a releváns adatok megszerzését segítik elő. Így a pszichológiai alapú személyiségkép-alkotás (criminal profiling) a sorozatelkövetőknél, terroristáknál vagy a terhelt-tanú-sértett kihallgatásánál a nyereségekhez vezető módszertani fogás.

Ad 6. Úgy is fogalmazhatunk, hogy a kriminalisztika az orvostudomány gyermeke, ebből nőtt ki a 19. század közepétől kezdve. Nem véletlenül az első kriminalista szakértők is orvosok – biológusok, toxikológusok, patológusok – voltak. Ebből következően a szoros kölcsönhatás, mondhatni szimbiózis másfélszáz éves a két diszciplína között. Kölcsönösen hatnak egymásra, és kölcsönösen ismerniük kell a másik tudományos és munkamódszereit, alkalmanként a műfogásaikat is.

Az igazságügyi orvostan (forensic medicine, benne forensic pathology, odontology, osteology, serology, toxicology, psychiatry) sokoldalúsága már ma is nyilvánvaló, és ez feltehetően folytatódik a jövőben is. Szerepe van az élet és testi épség elleni bűncselekmények esetében a halál, a sérülés mechanizmusának feltárásában, az emberi és állati anyagmaradványok, a véralkohol vizsgálatában. Külön nem említettük meg a csontok alapján történő személyazonosítást, mivel azt a tendenciájában az orvostudományból egyre inkább kinövő, önállóvá váló igazságügyi antropológia (forensic antropology) körében találjuk meg már napjainkban. Legfőképpen az emberi csontokból, maradványokból alkotott azonosítási eredményei hoznak hasznot a kriminalisták számára.

Ad 7. A bűnügyi tudományokhoz hasonlóan úgynevezett ernyőtudományként lehet gondolni a rendészettudományra. Napjainkra – többek között Finszter Géza és Hautzinger Zoltán munkássága folytán – világos kép rajzolódott ki a két terület közös mezőiről, érintkezési pontjairól.[16]

A kriminalisztika és a rendészettudomány legfontosabb közös jellemzői, hogy mindkét tudomány alkalmazott tudomány, amelyek kutatási fókuszában éppúgy megtalálható a jogszabályhoz kötöttség, az empíria jelentősége, valamint a hatósági kompetencia elsődlegessége. Emellett a szoros kapcsolat abban is megmutatkozik, hogy az elért tudományos innováció egymás eredményeire közvetlenül hat. A rendészeti szervek működése vagy a rendészeti igazgatás terén feltárt eredmények a bűnüldözői munkában is hasznosíthatók, az egyes kriminalisztikai újítások pedig megkövetelhetik a szervezeti felépítés módosítását (például kiberbűnözés elleni rendőri szerv létrehozását), de legalább olyan státusok rendszeresítését, amelyek keretében a szakmai felelősség is konkretizálható.[17]

B) A kriminalisztika kontaktjainak második markáns csoportjába a műszaki és természettudományok (mint „keresztmetszeti tudományok”[18]) tartoznak, azok közül – meglátásunk szerint – konkrétan és kiemelten:

1.biológia,

2.kémia,

3.fizika,

4.műszaki (mérnöki) tudományok,

5.matematika (matematikai logika),

6.informatika (információelmélet),

7.kibernetika,

8.„híd- vagy komptudományok”.[19]

Ad 1. A lenti történeti bemutatásunkból is kiviláglik, hogy a biológia – mint az életfolyamatok tudománya – nélkül nem is beszélhetnénk modern kriminalisztikáról. Gondoljunk csak a vérrel mint anyagmaradvánnyal kapcsolatos tudományos felfedezésekre! A tudományág fejlődése napjainkban is töretlen. A felfedezések száma és minősége egyre több új területet nyit meg számára. Nem csak az orvostudományt táplálja, hozzá tartozik a botanika, amely a növényekkel, pollenekkel, spórákkal, a zoológia, amely az állatokkal foglalkozik. Kiemeljük még, hogy az öröklésbiológia, a genetika és a mikrobiológia is olyan különös szakterületek, amelyek az utóbbi évtizedekben dinamikus fejlődésen mentek keresztül, és amelyek – alaposan feltehetően – a jövőben is nagy szolgálatot tesznek a kriminalisztika számára a „néma tanúk”, a nyomok és anyagmaradványok vallatása során.

Ad 2. A hagyományos kémiai vizsgálatok mellett napjainkban jelentősen megnőtt a mikrokémiai vizsgálatok szerepe. Egyre szaporodó számú kromatográfiai módszer ismeretes, amelyeket általában elválasztási eljárásoknak neveznek, és amelyek lehetővé teszik a molekulasúly precíz megállapítását. Továbbra is élnek azonban a toxikológiai vizsgálatok, amelyek mind a szervetlen, mind a szerves mérgeket egyaránt kimutatják, és amelyek között napjaink sajnálatos fogyasztási termékei – az alkohol mellett –, a természetes és mesterséges kábítószerek találhatók meg leggyakrabban. Kémiai módszereket alkalmaznak még metallográfiai, illetve okmány- és robbantásos vizsgálatoknál (forensic chemistry, chemical criminalistics). (Ezekről a tankönyvünk szakfejezeteiben majd szót ejtünk.)

Ad 3. Az élettelen anyagi világ változásaival foglalkozó fizika a tárgyi bizonyítékok előtérbe kerülésével értékelődött fel a kriminalisztika számára. A modern krimináltechnikai eljárások javarésze fizikai ismereteken alapul. Gondoljunk csak a felületi és térbeli – látható és látens – eszköz-láb-gépjármű-fegyvernyomokra! Ám pontos adatokkal, mérési eredményekkel szolgálhat egyes anyagmaradványok körében is, például az anyagösszetétellel, az anyag komponenseivel kapcsolatban.

Az optikai eljárásokban segíti a fizikusok munkáját a rendkívül fejlett mikroszkópia, amely az elektronmikroszkópok korában már lehetővé teszi a szubmikroszkopikus vizsgálatokat is.

A fizikusok találmányai közé tartoznak – az anyagmaradványok vizsgálatára használva – az infravörös, az ultraibolya és a lézerfény, a spektrográfiai és neutronaktivációs módszer alkalmazása csakúgy, mint a röntgenfluoreszcencia- és röntgenmikrostruktúra-analízis, valamint a bűnügyi fényképezés, videózás módszertana is. (Ezekről is írunk a további technikai fejezetekben.)

Ad 4. A forenzikus mérnökség (forensic engineering) adja a közös pontot a műszaki-mérnöki tudományok és a kriminalisztika között. Gondoljunk csak a közlekedési balesetek vizsgálatára, amely – a fizikai alapismereteken és kutatási eredményeken túlmenően – már olyan speciális műszaki tudást halmozott fel és alkalmaz nap mint nap, amely nélkül – bátran állíthatjuk – releváns büntetőjogi kérdéseket (sebességet, irányt, féktávolságot stb.) nem lehetne eldönteni. A ténykutatást végző kriminalisztika nem élhet meg a mérnöki tudományok eredményei, a besegítő műszaki szakértő véleménye nélkül, és ez – a közlekedési eseteken túlmenően – igaz például a foglalkozás körében elkövetett bűncselekmények körére is. Vegyük csak az épületből, állványokról kieső személyeket, tárgyakat, a gázrobbanásos, bányabalesetes stb. ügyeket![20]

Ad 5. Első pillanatra talán meglepőnek tűnik a matematika felbukkanása mint tudományági kapcsolat, pedig egyáltalán nem előzmény nélküli. Az 1950-es években – amikor még informatikáról nem is beszélhettünk – már külön kötet is készült az amerikai kriminalisták számára, amelyben ecsetelték a „rendőrmatematika” alkalmazási lehetőségeit a nyomozásban.[21] Napjainkban már hazánkban sem szabad meglepetést okoznia: vegyük csak a Bayes-tétel hazai kutatásának megélénkülését,[22] vagy a matematikából kinőtt informatikát!

Ad 6. Az utolsó szót követve mondjuk el, hogy az elmúlt két évtized tendenciózus fejlődése révén önálló ággá vált az informatika, olyannyira, hogy e nélkül modern kriminalisztika a 21. században már nem is igazán létezhet. Szerepe, jelentősége világos és egyértelmű a kriminalisztikai szempontból releváns adatok tárolásában, rendszerezésében és az azonosítási folyamatokban. Mind a krimináltechnika, mind a krimináltaktika hasznosítja eredményeit, egyúttal saját módszertanukkal segítséget is nyújtanak az informatikai fejlesztésekhez.

Ad 7. A digitális adatok jelentőségének fényében nem meglepetés, hogy a kibernetika mint a számítógépek, automatikus berendezések, komplex szerkezetek, rendszerek vezérlésének és működtetésének elméletével és gyakorlatával foglalkozó tudományterület napról napra újabb és újabb hasznosítható eredményeket produkál a ténykutató kriminalisztika számára.

Ad 8. Katona Géza a kriminalisztika és a természettudományok – mint „anyatudományok” – érintkezési területein létrejött, „kettős kötődésű”, alkalmazott tudományi, adaptációs mezőket nevezi plasztikusan „híd- vagy komptudományoknak”.[23] Köztük például a már általunk fentebb megjelölt daktiloszkópiát, traszológiát, kriminalisztikai fényképezést, fegyvertant, kézírásvizsgálatot, rovartant.

C) A kriminalisztika kapcsolatainak harmadik nagy csoportjába a társadalomtudományok (mint „szellemtudományok”)[24] közül legfőképpen az alábbiak tartoznak (a már fentebb részletezett pszichológián túlmenően):

a)filozófia,

b)logika,

c)pedagógia,

d)statisztika,

e)archeológia.

Ad a) A humán műveltség alapját képező ősi tudományterület, a filozófia „bölcsessége” – a büntetőjog erkölcsi alapjai mellett[25] – letette azt az elméleti alapkövet is – nézetünk szerint –, ami nélkül értelmetlen lenne a bűnüldözés tudományáról beszélni. Nevezetesen, hogy a múlt megismerhető, hogy a jelenben tudunk torzításmentes tükröt tartani a múlt történései elé, az igazság feltárható, és a múlt rekonstruálható. Ez a princípium adja az egész bűnfelderítés és igazságszolgáltatás elvi alapját, ennek szellemében kell a kriminalisztikának is felhasználnia a más tudományterületek eredményeit és magának kidolgoznia a múlt megismerésének egyre finomabb, érzékenyebb eszközeit, módszereit.

Ad b) A logika tudománya dolgozta ki a kriminalisztikai gondolkodásra és praxisra is érvényes formállogikai fajtákat is, köztük – a profilalkotásnál majd részletesebben elemzett – indukciót és dedukciót is.

A kriminalista számára lehetséges az analógia alkalmazása is, ami során két hasonló jelenségből következtetést von le, mert valószínűleg ugyanaz az eredőjük. Ez alapján ismerhetők fel, modellezhetők a sorozatelkövetések, az azonos elkövetési módok.

Ad c) A pedagógia módszertana különösen a fiatalkorúak, gyermekkorúak kihallgatásához, a velük kapcsolatos krimináltaktikai ajánlások, műfogások kialakításához nyújthat segítséget. Valamint a közös nemes cél, a bűnmegelőzés – beleértve a visszaesés elkerülését is – mezején látunk kapcsolódási pontokat, lehetőségeket a két diszciplína között.

Ad d) Ahogyan a kriminológiánál már említettük, a bűnözés és a bűnelkövetők bármilyen szempontú vizsgálata csak pozitívan hathat az egyes bűncselekmények felderítése körében is. Így az igazságügyi, ügyészségi kriminálstatisztikai adatok is hasznára válhatnak a felderítés tudományának. Gondoljunk csak a hot spotokra, vagyis a „forró helyekre”, ahol kriminalisztikai beavatkozást igényel az egyes bűncselekmények elszaporodása.

Ad e) A régészet-archeológia (forensic archeology) nem más, mint kriminalisztikai eszközökkel történő igen távoli múltba nézés. Míg a bűncselekmények esetében általában a közeli múltat percekben, órákban, napokban, hónapokban, alkalmanként években mérhetően vizsgáljuk, addig a régészet a távoli – évtizedes, évszázados, évezredes – múlt elé próbál tükröt tartani, és napjainkban próbálja rekonstruálni a lezajlott eseményeket. Úgy is fogalmazhatunk: ahol a kriminalisztika véget ér, ott – azon a határmezsgyén – kezdődik a régészet. A kriminalisztikában találóan használják egyes amerikai szakkötetek a reconstruction of the past címet vagy alcímet.[26]

1.1.4. A kriminalisztika közvetett és közvetlen bűnmegelőzési funkciója

A) Valamennyi bűnügyi tudománynak alapvető célja és feladata a bűnözés elleni küzdelem előmozdítása és ezen belül különösen a bűncselekmények megelőzésének jogi vagy nem jogi eszközeinek és módszereinek előtérbe állítása. Ezt teszi például a büntetőjog az egyéni és az általános prevenció hangsúlyozásával. Az egyes bűnügyi tudományokra való kitérés nélkül mindenekelőtt a kriminalisztikával kapcsolatban lehet és kell arra a közismert mondásra hivatkozni, hogy a bűnözés megelőzésének (csökkentésének) az egyik legfontosabb összetevője, leghatékonyabb biztosítéka az, hogy minden bűncselekményt és bűnelkövetőt felderítenek. Ilyenkor ugyanis a potenciális bűnelkövető már túl nagynak tartja a kockázatot. Következésképpen a kriminalisztika általában is bűnmegelőző funkciót tölt be, amikor gyarapítja és továbbfejleszti a bűncselekmények felderítésének és bizonyításának eszközeit és módszereit (közvetett megelőzés).

B) A kriminalisztika közvetlen bűnmegelőzési funkciójának számos területe alakult ki. E területek közül – a teljesség igénye nélkül – az alábbiakat emeljük ki:

a)magatartási (viselkedési) ajánlások, taktikai javaslatok a sértetté válás elkerülésére általában, valamint az egyes bűncselekménytípusoknál;

b)az ún. „objektumvédelemmel” kapcsolatos technikai és szervezeti ajánlások;

c)a biztonságtechnikai eszközök s ezen belül számos (fényre, zajra, mozgásra aktiválódó) riasztóberendezés alkalmazása vagy ugyancsak sokféle, éspedig általában érzékelővel, továbbítóval és kijelzővel ellátott jelzőberendezések alkalmazása (jelentős részben az elkövető által nem érzékelhető elváltozásokat is felfognak például ultrahangos, hőérzékelős, áramkör-változásos megoldásokkal);

d)a biztonságtechnikai csapdák igen széles körét dolgozta ki a kriminalisztika, kezdve a nyomcsapdáktól (az elkövető nem tudja kikerülni, hogy a jól elhelyezett és előkészített akadály elhárítása közben kiváló minőségű nyom ne keletkezzék) az ún. „tárgycsapdákon” át (ellophatónak látszó autó, kerékpár stb.), továbbá általános technikai csapdákon (automatikus fotózás, film- és videófelvétel, ipari, biztonsági CCD-kamerák) egészen a vegyszeres – többnyire csak mesterséges fényben látható színezékkel – vagy a kutya számára könnyen követhető szaggal, legújabban pedig már izotóppal preparált tárgyakig (lásd erről részletesebben a 12. fejezetben írtakat);

e)a büntetőeljárási kényszerintézkedések időzítésének taktikája nemcsak az előkészített vagy megkísérelt bűncselekmény befejezését akadályozza meg, hanem további bűncselekmények elkövetését is (például bűnszövetség tagjainál jól szervezett kutatással drogok, fegyverek, hamis okmányok lefoglalásával vagy személyek elfogásával; erről a 25. fejezetben részletesebben írunk);

f)a nyomozási cselekmények nevelő jellegű foganatosítása (például különösen gyermek- vagy fiatalkorú bűnelkövető esetén).

Azt a tényt is kiemeljük még a kriminalisztika megelőzési funkciójával kapcsolatban, hogy bizonyosfajta elmozdulás érzékelhető a világ bűnüldözésében a reaktív, utólagosan reagáló szemlélettel szemben a proaktív, megelőző intézkedések felé. Különösen igaz ez a 2001-es amerikai terrortámadás óta, amely felélénkítette, intenzívebbé tette a folyamatot.

1.2. A kriminalisztika története,
mérföldkövei, alapelvei, szakirodalma

1.2.1. A kriminalisztika története

A kriminalisztika általános története is azt mutatja, hogy valóban igen szoros a kapcsolat a büntetőeljárási joggal: amíg ugyanis az inkvizitórius, kötött bizonyítási rendszerű büntetőeljárás volt az uralkodó, addig lényegében nem volt szükség kriminalisztikára. Ezzel szemben a szabad bizonyítási rendszerű, kontradiktórius eljárás szükségszerűen elvezetett a kriminalisztika kibontakozásához. Mihelyt a beismerés nem számít a bizonyítékok királynőjének, mihelyt tilos a terheltet önvádra kényszeríteni stb., azonnal szükségessé válnak, és egyre nagyobb jelentőségre tesznek szert az egyéb bizonyítékok, és ezek között különösen az ún. közvetett bizonyítékok (nyomok, anyagmaradványok, elváltozások, írások és általában csak indiciumot tartalmazó vallomások). Ilyen aspektusból nézve a kriminalisztika története tulajdonképpen nem más, mint a közvetett bizonyítékok térhódításának, bővítésének és kiteljesedésének története. Ennek megfelelően maga a kriminalisztikai gondolkodásmód is döntően heurisztikus, induktív jellegű: kevés és hiányos adatoktól, információktól kell eljutni a sok és megbízható adathoz, információhoz, az egyszerű gyanútól a teljes bizonyosságig.

1.2.2. A kriminalisztika fejlődésének öt mérföldköve

A modern kriminalisztika (konkrét) fejlődési történetét mérföldköves modellezéssel mutatjuk be. Felfogásunk szerint az öt kiemelhető mérföldkő három vizsgálati tárgycsoportot és két módszert foglal magába. Ezek az alábbiak:

1.ujjnyom-ujjnyomat alapú személyazonosítás;[27]

2.vérazonosítás;[28]

3.neutronaktivációs elemző azonosítás;[29]

4.DNS-alapú azonosítás;[30]

5.digitális adatok a ténymegállapítás szolgálatában.[31]

1.2.2.1. Az első mérföldkő, az ujjnyom

Már a 19. század közepétől a kriminalisták látókörébe került a személyazonosítás mint cél. Az ezzel kapcsolatos metódusok kidolgozása egész Európát foglalkoztatta. A felsorolásban megjelölt kutatók felismerték az ujjnyomok (tenyérnyomok, manapság pedig már tenyérélnyomok), a bőrfodorszálakon/papilláris vonalakon/bőrléceken levő pórusok (poroszkópia) kriminalisztikai jelentőségét, a felhasználhatóságuk többrétegűségét.

Az ujjnyomok mindenekelőtt személyazonosításra alkalmasak, ám nemcsak élő személyek, hanem ismeretlen holttest vagy hullarészek azonosítására is van mód a segítségükkel. Alkalmasak, mert állandók. Nem változik, és nyom nélkül nem is változtatható az ujjnyomok rajzolata. Egyediek is, mert minden ember ujj- és tenyérnyoma eltérő, nem ismétlődő, sajátos minúciapontokkal rendelkezik. Osztályozhatók is, mert a bőrfodorszál-rajzolat sajátossága, hogy bizonyos jellemzők léte vagy hiánya, illetve száma és formája alapján egymásra épülő osztályok állíthatók fel. Előnyük még a könnyű leképezhetőségük, mivel akár az ujjnyomról, akár az ujjnyomatról van szó, mindkettő egyszerű módon keletkezik. A bűncselekmény helyszínéhez, tárgyaihoz köthető (általában nem szándékolt) ujjnyom(ok) keletkezéséhez csak az kell, hogy az ujjak valamilyen tárggyal érintkezzenek. Az összehasonlítási, nyilvántartási céllal készített ujjnyomatok keletkezéséhez pedig a vékonyan befestékezett ujjakat szándékosan papírlaphoz kell nyomni. Az ujjnyom valóban az első mérföldkő időben és – máig megőrizve – jelentőségében is a kriminalisztikában. Ugyanakkor nem hallgatható el, hogy mellette léteztek egyéb emberi és nem embertől származó – például állati, eszköz-fegyver-jármű – felületi, illetve térfogati nyomok is, amelyek a kriminalisztika számára már a modern időszak kezdetén is jelentőséggel bírtak. Ilyenek a Gross alapművében is főszerepet betöltő lábbeli- és láb-(talp)nyomok, fognyomok. Kimondhatjuk, hogy akkor még nem volt érdemi szerepe a száj-homlok-fülnyomoknak, azok egyedisége, azonosítása nem szerepelt kezdetben a kriminalisztika eszköztárában.

1.2.2.2. A második mérföldkő, a vér

A második nagy kriminalisztikai azonosítási mérföldkő a bűnügyekben nyomként és anyagmaradványként is fontos szerepet játszó vér. Nem mintha előtte nem lett volna már vér a helyszíneken, ám csak a 19. században sikerült egyáltalán biztosan felismerni, azonosítani a biológusoknak. Második lépcsőben pedig megkülönböztetni az emberi és állati vért, majd kimunkálni, bizonyítani, hogy kitől származik. Ez a három lépcső vezetett az azonosítási létrán arra a szintre, hogy a 20. század első felében az ujjnyom mellé felsorakozott a „megdönthetetlen” bizonyítékok közé a vér mint anyagmaradvány is.

Az elektronmikroszkópnak is köszönhetően a vérkutatásokkal párhuzamosan fölerősödtek az egyéb anyagmaradvány-alapkutatások is. Ez igaz volt az emberi és nem emberi maradványokra is. Gondoljunk csak például előbbi csoportban a haj, szőr, bőr, köröm, fog, csont, velő, nyál, köpet, hüvelyváladék, ondó, anyatej, magzatszurok, vizelet, széklet, utóbbi csoportban az állati és növényi maradványok, továbbá üveg, textil, fém, papír, rost, fűszál, virágpor, talaj, por (lőpor), műanyag, gumi, ásványi anyag, tinta, sár, rozsda, vegyszer, olaj, zsír, hamu, gyertya, méreg, természetes és mesterséges kábítószer, robbanóanyag, vegyi anyag vizsgálatára.

1.2.2.3. A harmadik mérföldkő, a neutronaktivációs módszer alkalmazása

A harmadik mérföldkőként az „atomdetektív” megjelenését jelölhetjük meg az 1940–50-es évektől kezdődően. Ekkor ismét a természettudományos alapkutatások hozták a kezdeti eredményeket, majd következett a kriminalisztikai alkalmazásuk. A neutronaktivációs módszerrel addig beláthatatlan mélységű elemzéseket végezhettek a szakértők az anyagmaradványok körében. Úgy is fogalmazhatunk, hogy az addig valóban látens világ egyre inkább láthatóvá vált. Az egyes anyagmaradványok azonosítása új szintre érkezett ezzel a technológiával.

A neutronaktivációs elemzés lényege az, hogy minden emberi és állati, illetve nem emberi anyagmaradványban lehetnek mikromennyiségű (akár a milligramm egymilliomod része) nyomelemek, amelyeket az érzékeny műszer kimutathat. A vizsgálandó mintát műanyag kapszulában elhelyezik az igen tekintélyes méretű kísérleti reaktorba, ahol neutronáramnak teszik ki. A neutronok hatására a nyomelemek radioaktívvá válnak, és sugárzást bocsátanak ki, amelynek intenzitása elemenként különböző. Ennek a sugárzásnak a félelmetesen gyors méréséből megállapítható a jelenlévő nyomelemek fajtája és mennyisége. (Ma már számítógépes képernyőn, illetve nyomtatással is megjeleníthetők a nyomelemek fajtái, mennyiségük, ilyenformán az analizálás eredménye, az összehasonlíthatóság egyszerű, egyúttal sokkal gyorsabb és magasabb minőséget adó is.) A korábbi laborok helyére „erőműszerű” kutatóműhelyek, csarnokok, a kémcsövek helyére vezérlőpultok kerültek, a sebességben pedig vonatról repülőre váltott az anyagmaradvány-vizsgálat.

1.2.2.4. A negyedik mérföldkő, a DNS

A (modern) kriminalisztikai azonosítás történetében a negyedik mérföldkőnek a 20. század második felében megismert DNS-t, annak felfedezését és összehasonlító vizsgálatát jelölhetjük meg. Az ezzel kapcsolatos elemzések és megállapítások lényege, hogy a DNS (dezoxiribonukleinsav mint a nukleinsavak közé tartozó vegyület) az átöröklés folytán a legtöbb élő sejtben és sok vírusban megtalálható. Aránya egy sejten belül általában állandó és az adott fajra, így az emberre is jellemző. Az emberi fajon belül pedig az egyedekre jellemző speciális felépítéssel bír mintegy „genetikai információt”, egyedi jelrendszert hordozva.

A DNS-t Miescher svéd biológus fedezte fel 1868-ban, azonban annak az öröklődésben játszott szerepével még nem volt tisztában. A DNS kémiai szerkezetének modelljét 1953-ban írta le a Nature című tudományos szakfolyóiratban két cambridge-i kutató, Francis Crick és James Dewey Watson. Felfedezésükért Nobel-díjat is kaptak 1962-ben.

Közel három évtized múlva, 1980-ban Ray White felfedezte, hogy az emberi DNS-ben különböző hosszúságú töredékek találhatók (RFLP – restriction fragment lengthpolymorphism). Ennek alapján (Sir) Alec J. Jeffreys leicesteri professzor 1984-ben kidolgozta a DNS-vizsgálaton alapuló személyazonosítás módszerét. Megállapította, hogy az emberi örökítőanyag számos helyen ún. miniszatellit régiót tartalmaz, amelyek ismétlődnek és magsorrendeket tartalmaznak. Ő nevezte el a DNS-t „genetikai ujjnyomnak”. Ez egyúttal az eljárásnak a – marylandi Cellmark Diagnostics vállalat által – levédett neve is. A DNS-azonosítás másik technikáját pedig a Lifecodes Corporation DNS-nyom-tesztként védette le.

A DNS-vizsgálat első igazi gyakorlati próbája 1987-ben az Egyesült Királyságban volt C. Pitchfork ügyében, akit éppen egy tömegtesztelés alapján derítettek fel. Kétszeres – a helyszíneken váladék anyagmaradványát hagyó – kéjölőt keresett a narborough-i rendőrség. Ennek keretében elrendelte a kisváros összes számba jöhető férfi lakójának vérmintavételét. Az 1600 darab teljes DNS elemzésére mégsem kellett várni, ugyanis a később életfogytiglani szabadságvesztésre ítélt személy először elfoglaltságára hivatkozva nem adott mintát, majd az egyik barátját beszélte rá, hogy adjon helyette vért. Ez a rendőrség számára gyanússá vált, így megtörtént Colin Pitchfork vérének levétele, annak DNS-ének a helyszínen hagyott ondómintával való összehasonlító vizsgálata, ami alapján Jeffreys módszerével megállapították a személyazonosságot.

Magyarországon szintén általánosan elfogadott a DNS-azonosítás: az első DNS-polimorfizmus vizsgálatot 1992-ben végezték.[32]

Konkrét esetben 1994. december végén kettős emberölés kapcsán tartóztatták le T. Sz. F. budapesti lakost. Tagadásával szemben a DNS-vizsgálat megállapította, hogy a ruháján talált vér a második áldozat testéből származik.

1.2.2.5. Az ötödik mérföldkő, az elektronikus (digitális) adat

Átlépve az 1990-es évek küszöbét nem lehet(ett) nem észrevenni, hogy megváltozott a világ körülöttünk, benne a bűnelkövetők és a kriminalisztika fegyvertára is. Bővült, mégpedig az elektronikus adatok szinte kimeríthetetlen, mindent behálózó, ezerféle formában megjelenő tömegével és az azokhoz kapcsolódó felderítési eszközökkel. Ezek a tenger sötét mélyétől egészen a csillagos égig vezetnek, hiszen gondoljunk csak az óceánok alját is ellepő adatgyűjtő üvegszálakra, illetve a földrajzi helymeghatározást segítő, űrben kerengő műholdakra! Ahogyan a gazdasági szférában is az adat, az információ a legdrágább, a legértékesebb áruk egyike lett, úgy a bűnüldözés is felismerte az általunk már egy korábbi kutatásban rögzített tapasztalati elvet, hogy „minden rendőrség annyit ér, amennyi adata van”.[33] Mindenekelőtt persze minőségi, releváns adata. A rendőrség – mint általában a bűnüldözés legfőbb letéteményese – alatt a nyomozást, a nyomozót, a nyomozó hatóságot is értjük, és bárhol a világban, hiszen mindenhol folyik bűnüldözési-bűnmegelőzési és hírszerzési ténykutatás.

A kriminalisztikai alapkérdések megválaszolásához is elengedhetetlenek az adatok. Ezek új, elektronikus formája, egyre nagyobb bokrétájú csokra jött létre az elmúlt 20–25 évben. Nézetünk szerint az alábbiakat sorolhatjuk közéjük (amelyeket a későbbi fejezetekben részletezünk):

1.a digitális hangazonosítást;

2.a közterületi digitális kamerarendszereket és képanyagelemző programokat;

3.a digitális retina- és íriszazonosítást;

4.a kézgeometriai vizsgálatot;

5.a rekonstrukciós szoftverek alkalmazását, például számítógépes arc- és helyszín-rekonstrukciót;

6.a digitális adatbányászatot és raszterezést;

7.a reptereken, hivatalokban, védendő intézményekben is gyakorta használt biometrikus szkennelést;

8.a bűnelkövetők vagy bűnelkövetést tervezők mozgását figyelő digitális GPS-rendszert;

9.a rádiófrekvenciás helyazonosítást (RFID);

10.a főleg a korrupcióval, szervezett bűnözéssel, terrorista cselekedetekkel kapcsolatban használt leplezett (titkos) hang-, beszéd-, kép- és videófelvételeket;

11.a mobiltelefonon, telefaxon, videófelvevőn, számítógépen, mindenen, ami mikroprocesszort tartalmaz, illetve kiegészítőin (asztali PC, laptop, netbook, chromebook, tablet, lemezek, pendrive stb.) tárolható, illetve továbbítható adatokat;

12.a virtuális kutatások digitális adatait;

13.a közösségi világhálókon (például Facebook, Instagram, Iwiw, Linkedin, Pinterest, TikTok, Twitter, Youtube) úszó adatokat, webhelyellenőrzéseket;

14.a számítógépes adatszerzéseket, a kibernyomozások adatait.

Az elektronikus adatról mint kriminalisztikai mérföldkőről – nem kimerítő jelleggel – pontokba rendezve összefoglaljuk, hogy mi benne a nóvum, illetve milyen tények erősítik korszakos jelentőségét.

a)A számítógépekről és egyéb digitális forrásokból kinyerhető, kiszűrhető adatok bűnüldözési, és tegyük hozzá, bűnmegelőzési szerepe egyre nagyobb teret kap világszerte.

b)Az adatszerzés nagyon magas szintű technológián alapul.

c)A bíróságoknak mint a bizonyítás végső letéteményeseinek sokkal inkább a több adat (információ) az elvárásuk, mintsem a több eszköz.

d)Az elektronikus (digitális) adatokhoz kapcsolódó igazságügyi informatikának tekintettel kell lennie arra a tényre, hogy ez a terület elsődlegesen piacvezérelt, ebből következően nagyon gyorsan alkalmazkodnia kell az új termékekhez és találmányokhoz, mégpedig érvényes és megbízható vizsgálati és elemző technikák kialakításával.

e)Jellemző az is, hogy az igazságügyi informatikai protokollokat hierarchikusan alkotják meg, hogy az általános elvek állandóak maradjanak. Ugyanakkor rugalmasak is a számítógépes rendszerekkel kapcsolatos vizsgálati technikák kidolgozásában. Ez a megközelítés eltérhet a hagyományos igazságügyi tudományok által kialakított protokollmegközelítésektől, teret ad az egyedi igazságügyi tudományos vizsgálatnak is.

1.2.3. A kriminalisztika alapelvei

A tételes jogot magukba foglaló (bűnügyi) jogágak körében (például büntetőjog, büntetőeljárási jog) az elmúlt néhány száz évben kialakultak a modern, átfogó, úgy is fogalmazhatunk, hogy vezérfonalként szolgáló gondolatok, amelyek a kódexek kezdetén mindjárt útbaigazítják, felkiáltójellel jelölik a követendő jogalkalmazói „ösvényeket”, amelyekről az egész ügymenetben letérni nem szabad, és amelyek lámpásként világítják meg a helyes utat. Mivel a kriminalisztika nem jog-, hanem (alkalmazott) ténytudomány, összefoglaló kódexszel sem rendelkezik, ilyen kőbe vésett princípiumokat nem fogalmaznak meg a tudomány képviselői a kriminalisztikai (forensic science) tankönyvek elején. Mégis – nézetünk szerint – vannak olyan alapkövek, amelyek elvi éllel segíthetik a múltbeli tényállások felderítőit, a pontos, torzításmentes detektálást. A következő sorokban ezeket fogalmazzuk meg nem kimerítő jelleggel.

1.2.3.1. A kriminalisztikai fő kérdéssor

Meglátásunk szerint a kriminalisztikai fő kérdéssor – a „7 W”: mi, hol, mikor, hogyan, ki, kivel, miért – is alapelvi szintű, hiszen ezek megválaszolása nélkül nem mondhatják az elbíráló hatóságok, hogy helyesen ismerik a releváns tényeket, a történeti múltat, az elbírálandó tényállást. Ha pedig nem ismerik hiánytalanul, torzításmentesen, és így próbálnak értékelni, dönteni, akkor ennek legfőbb veszélye, „a legrosszabb forgatókönyve” az esetleges justizmord (a „jogi halál”, „az igazság megölése”, súlyos bíróság tévedés a vádlott kárára) lehet, amelynek elkerülése, megelőzése minden jogalkalmazó elsődleges kötelességei közé tartozik.[34]

1.2.3.2. A múlt megismerhető és megismerendő

A nem is igazán a kriminalisztika által kidolgozott és bizonyított tétel fontosságát jelzi az az állításunk, hogy a múlt, a múltbéli világ és események megismerésének képessége, tudása, és hozzátesszük, hite nélkül nincs értelme felderítésről, nyomozásról, bizonyításról, rekonstrukcióról, igazságról beszélnünk. Ezen alapelv nélkül értelmetlenné válnának a kriminalisztikában megfogalmazott ajánlások, metódusok. A múltbéli világ és történéseinek megismerésére alkalmas az emberi tevékenység, gondolkodás, eszközrendszer, amelyekkel a hét fő kérdéssorra választ kaphatunk. A múltbéli igazság, a hű tényállás kiderítése ugyanis nem mítosz, nem illúzió, hanem tudományos eszköztárra épülő, tudatos emberi tevékenység. Az emberre jellemző érzéki, érzékszervi tényezők – például megtekintés, szemlélődés – mellett a racionális tényezők is szerepet játszanak. Sőt kerülnek előtérbe, mivel ezek teszik lehetővé a jelenség mélyére való hatolást, a belső tulajdonságok feltárását, az adatok magasabb szinten való feldolgozását. Úgy is fogalmazhatunk, hogy ahol az érzéki megismerés véget ér, ahol a korlátja emelkedik, ott kezdődik a racionális, végső soron a – sajátos, részben más tudományágakból megszerzett, részben maga által kidolgozott – kriminalisztikai eszköztárra épülő gondolkodás.

A szükségszerűen múltbeli cselekmény jelenbeli megismerésének tervezhető és szervezhető lehetősége és egyben követelménye, alapelvi „parancsa” – a kutatási tapasztalatok alapján gyakran töredékes, pontatlan, megbízhatatlan, tévedő forrásokon keresztül – nem kis feladat sem tartalmában, sem céljában. Tendenciájában viszont azt látjuk, hogy a kriminalisztikai szemléletű múltmegismerés – a sokféle tudományág lendületes eredményeire való támaszkodással és saját módszertanának szüntelen fejlesztésével – mindennap tesz egy lépést a racionális múltlátás élesítésére, a múlt minél pontosabb megismerésére. Végül is ez a feladata, kötelessége a kriminalisztikának, a kriminalistának.

1.2.3.3. Minden bűncselekmény „nyomot” hagy

A gondolatmenetünk az Edmond Locard által megjelenített elvre épül, amely – megítélésünk szerint – napjainkra kifejezett alapelvvé érett.[35] A múlt megismerése a principe de l’échange – theoretical exchange vagy transfer principle magyar fordításban: „minden érintkezés nyomot hagy”, „cserehatás”, „nyomkereszteződés”, „anyagcsere” – elve alapján kezdődik, hiszen a detektálás az egymással kölcsönhatásba lépett személyek és tárgyak közötti „transzfer” nyomokat és anyagmaradványokat vizsgálja. Lényege szerint nem lehet úgy megváltoztatni a világban bármit is, hogy az az anyagi világban ne járjon valamiféle leképeződéssel, valamiféle – akár mikroméretű és nem is látható vagy idő múltával eltűnő – elváltozással. Azért is használjuk az alcímben – az egyszerű fogalmazás érdekében használt – „nyom”-nál az idézőjelet, mert a nyomnál és „emléknyomnál” sokkal szélesebb a változási tárház, különös tekintettel a végtelen számú és minőségű anyagmaradványra. Az eltitkolt elkövetésre törekvő tettes még a tudatos, jó előre, pontosan megtervezett, precíz végrehajtás során is – szándéka ellenére – hagy olyan anyagmaradványt, például hajszálat, szaganyagmaradványt vagy az ezerféle elektronikus adat apró részeit, amelyek minden körülmények között létrejönnek, és olyan ellenállók, stabilak és „ravaszak”, hogy lehetetlenné válik hátrahagyásuk elkerülése, létrejöttük és túlélésük megelőzése, illetve „kiirtásuk”, megsemmisítésük. Annál is inkább, mert napjaink e-adatokkal behálózott világában sokszor nem is érzékeli a tettes, hogy egyáltalán „nyomot”, például videófelvételt, helymeghatározásra alkalmas mobiltelefonos cellapozíciót hagyott maga után akár a helyszín felé tartva, akár a helyszínen, netán onnan távozva. És ez igaz már a kibertérben is, nem csak a fizikailag megragadható bűncselekményhelyszíneken.

1.2.3.4. Minden kriminalista annyit ér, amennyi adata van

Ha nincsenek „vázadarabjaink”, nem lesz belőle újjáformázott váza, és akkor nem ismeri meg a kriminalista – a rendőrség, az egyéb nyomozó hatóságok, ügyészség, végső soron a bíróság – a múltat sem. Akkor viszont megsértette, nem vette figyelembe a harmadik hirdetett princípiumunkat, a „feltétlen nyomkeletkezés” széleskörűen értelmezett elvét. Vagyis nem gyűjtötte be a fellelhető adatokat a múltbeli esemény rekonstrukciója érdekében az összes forrásból. Mégpedig a minőségi adatokat, mivel önmagában a sok adat, az adatbőség és adatgazdagság még nem feltétlenül jelenti a sikert is. Hiszen milliónyi adat gyűlhet össze, amelyeknek sem közeli, sem távoli kapcsolata nincs az inkriminált eseménnyel. Irrelevánsak a büntetőjog szempontjából, nem tartoznak a vázához. A kriminalistának a minőségi, releváns adatokra van szüksége. Ezek azonban – a véletlen szerencsés esetét kivéve – „nem pottyannak le az égből”, ezeket tudatos tevékenységgel, tisztességes módon – jogi és kriminalisztikai előírásokat, szabályokat és ajánlásokat betartva – be kell szerezni, be kell gyűjteni. Fel kell kutatni őket, majd elemezni, vizsgálni, tárolni, óvni kell a szennyeződéstől, keveredéstől, a „zajtól”, hogy csermelytiszta válaszokat kapjunk az alapvető hét kriminalisztikai kérdésre. (Megjegyezzük, hogy a minőségi, releváns adatok egyúttal hatékonyan segíthetnek a kriminalisztika bűnmegelőzési funkciójának teljesítésében is.)

Ez idáig az adatról szóltunk, miközben mind a kontinentális, mind az angolszász szakirodalomból kitetszik, hogy különbséget kell tennünk az adat, az információ és a bizonyíték fogalma között. Röviden fogalmazva: az információ az adat hírtartalma. Mondhatjuk úgy is, hogy az adat külső, objektív megjelenés, tényre vonatkozó ismeret, míg az információ az adat összefüggésszerű értékelése, feldolgozása, elemzése során megismert, „kihámozott” szubjektív beltartalom, vagyis értelmezett adat.[36]A bizonyíték pedig valamely büntetőjogilag releváns tényre vonatkozó, törvényes módon és forrásból beszerzett adat. Az így összegyűjtött – és már ellenőrzött adatokból táplálkozó – bizonyítékok összességükben és összefüggéseikben megmutatják a múltbéli eseményt. Felhasználhatók már a bizonyításban is, belőlük megállapítható a tényállás, vagyis az összes kriminalisztikai főkérdésre a torzításmentes válasz.

1.2.3.5. Az „első csapás” jelentősége és követelménye

A következő alapelvi szintű kiemelésünk az eredeti nyelvén, németül erster Angriff,[37] angolul pedig first strike néven ismert „első csapás” („első támadás”, „első fellépés”) fogalma, ami még szorosan kötődik az előzőekben taglalt adatokhoz. Mit is takar a fogalom?

Felfogásunk szerint mindazokat az elsődleges intézkedéseket – köztük az adatgyűjtéseket – foglalja csokorba, amelyeket a bűncselekmény nyomozó hatóság tudomására jutását követően – az eredményes tényfelderítés, a hét alapvető kriminalisztikai kérdés megválaszolása érdekében – haladéktalanul, a lehető leggyorsabban a hatóságok megtesznek, illetve amelyeket meg kell tenniük.

Mivel válik ki, mi által több, miért emeljük alapelvi trónusra?

Válaszként a következő érveket sorakoztatjuk fel:

1.a kriminalisztikai tapasztalatok szerint, aki az „első csapás” lehetőségét és esélyét elhibázza, elmulasztja, annak vajmi kevés esélye van a pontos válaszadásra a későbbiekben;

2.ugyanez pozitív megközelítésben: aki él az „első csapás” lehetőségével, aki akkor és ott gyors és alapos, megfelel modern korunk „kettős szorításának”, annak nagy esélye van a további sikerekre is;

3.a „forró nyom” mindig nagyobb esélyt ad a releváns adatok, köztük a tettes személyének felkutatására, mint a „hideg”, már „kihűlt”, régóta lezajlott, időben és térben távoli cselekmény;

4.az emberi pszichében levő „emléknyomok” felidézése – főszabályként, mivel néhány kivétel előfordul – annál könnyebb, minél közelebb van az eseményhez. A másik oldalról: minél inkább távol vagyunk időben a múltbéli cselekménytől, annál nehezebb torzításmentes tükröt tartani az események elé (például annál többet tévednek a tanúk);

5.nemcsak a pszichés, de a tárgyi nyomok fennmaradásának sem kedvez az idő múlása, azok is halványulnak, eltűnnek a környezeti hatások miatt, és nem „lépnek fel újra”;

6.annak ellenére, hogy az anyagmaradványoknál a „partizán” jellegüket, a „szívósságukat”, tartósságukat emeltük ki, esetükben is a frissesség előny (legfeljebb lehetőség marad későbbre is), de az azonosítási – különösen az egyedi – mindig csökken valamelyest;

7.az „első csapás” váratlanul érheti az esetlegesen már képbe került tettest is, „letaglózhatja”, sokkolhatja a gyorsaság, a tettével való szembesítése, az idő rövidsége nem adja a tudatos, lehiggadt, kimunkált védekezés lehetőségét sem számára, sokkal könnyebb közvetlen bizonyítékként értékelhető, ma is értékes beismerő vallomását (is) elnyerni;

8.az „első csapás” alkalmazható mind a nyílt, mind a titkos nyomozások körében; az előbbinél a helyszíni szemle és a köré csoportosuló – forró nyomos – intézkedések adják meg a „vezérütést”, a titkosnál pedig a szisztematikusan végrehajtott előzetes adatgyűjtést követő, gondosan előkészített, egyúttal váratlan realizálás – például kutatás, lefoglalás, azonnali kihallgatás, kényszerintézkedés – adja meg a „csapás” erejét.

1.2.3.6. A természet nem ismétli önmagát (Natura non facit saltum)

A végére maradt a kriminalisztikai piramismodellünk fókusza, az azonosítás mint célkitűzés, illetve az azt támogató elv. „A természet nem csinál szaltót”, vagyis a „természet nem ismétli önmagát” – üzeni némileg átértelmezve a natura non facit saltum[38] latin gondolat. Nem találkozunk még egy ugyanolyan, „hasonmás” emberrel a Földön, hiszen például 64 milliárdos populációnál várható majd egy ujjnyomat-megegyezés a jelenlegi 7–8 milliárdos népességgel szemben. A megállapítás mások érdeme, magunk csak felismertük ennek fontosságát és – nézetünk szerint – olyan jelentőségét, amely „vezéreszmeként” szolgálhat szinte minden kriminalisztikai tevékenységnél. Minden mozzanatban bűnügyekhez kapcsolható személyt, testrészt, tárgyat, írást, nyomot, anyagmaradványt, eseményt, időt, helyet, elkövetési módot, eseménysort, jelenséget, okot, motivációt, célt, a bűnmegelőzés körében jövőbeli szándékot, potenciális célpontot – és sorolhatnánk folyton-folyvást – azonosítanak.

Az azonosítás elmélete kellően kimunkált tétel az elméletben,[39] a gyakorlat pedig követi a fő gondolatát. Nevezetesen, hogy a természetes személy elkövető egyedi, mással össze nem tévesztendő alany. Olyan egyedi jelenség, biológiai lény, aki duplumként nem létezik a földön. A kriminalista a megismételhetetlen, egyedileg azonosítható tettest, tetteseket keresi. Igyekszik ezt megtenni a tárgyakkal, nem csak személyekkel kapcsolatban is, mégpedig nyomokon, anyagmaradványokon, vallomásokon és okiratokon keresztül. Törekszik és törekednie is kell az elv alapján az egyediség, a megismételhetetlenség megállapítására, azonban ez nem minden esetben lehetséges sem elvi, sem gyakorlati szinten. Gondoljunk csak a tömegszériában gyártott feszítővasakra, autókra, órákra, telefonokra, ékszerekre, ruhaneműkre stb., amelyek mind lehetnek elkövetési eszközök, elkövetési tárgyak, végső soron nyomképzők vagy nyomhordozók. A csoportazonosítás is lehet értékes, ha nem is ér fel az egyedivel, ám mindig kutatni kell a tömegtermékek esetében is a gyártás, használat során esetlegesen létrejött egyedi torzulásokat, hibákat, azonosítási pontokat. (Erről részletesebben írunk a 2. fejezetben.)

1.2.4. A kriminalisztikai elméletek

A kriminalisztika tudománnyá fejlődésében nagy szerepet játszott azon elméletek rendszerezése, amelyek az egyes gyakorlati nyomozási cselekmények legfontosabb bűnüldözési funkcióit alapozzák meg, valamint a bűnügyi nyomozás tudományához kapcsolódó összes cselekményt áthatják. Ezek a nyomelmélet, a kriminalisztikai azonosításelmélet és a bizonyításelmélet. Mindegyik közös jellemzője, hogy a bűnüldözés legfontosabb alapvonásait tartalmazzák, a kriminalisztika fejlődése minden szakaszában e tételekhez vezethető vissza, az egyes eszközök és módszerek, taktikák és technikák alkalmazása minden esetben e főbb elméletek szolgálatában áll.[40]

A kriminalisztikai elméletek közül a nyomelmélet és az azonosításelmélet szorosan összefügg. Előbbi a büntetőjogilag releváns nyomok keletkezése körülményeinek feltárásával, rögzítésével és vizsgálatával, utóbbi a múltban keletkezett nyomokon keresztül a múltban lejátszódott eseménnyel ok-okozati kapcsolatba került objektumok megállapításával foglalkozik. A nyomelmélet keretében lehet definiálni azt, hogy melyek azok az elváltozások, amelyek vizsgálata révén el lehet jutni az egyedi azonosításig, melyek azok a bűncselekménnyel összefüggésben fellelhető információk, amelyek kutatása elsődleges, vagy olyan leletekkel szolgálnak, amelyek szakértői vizsgálata kategorikus eredményekhez vezethet.

Az azonosításelmélet tételei közül különösen a tárgyak egyediségének és viszonylagos maradandóságának és a tárgyak kölcsönhatása visszatükröződése törvényének van örök érvényű jelentősége a kriminalisztikában. A tárgyat alkotó lényeges és nem lényeges, stabil és instabil sajátosságok, mennyiségi és minőségi tulajdonságok a maguk összességében a természetben nem ismétlődhetnek meg. Ennélfogva az azonosítás jelentősége továbbra sem kérdőjelezhető meg. Emellett az elementáris tükröződés minden bűnügyben két materiális rendszer (objektum) találkozására, kölcsönhatására vezethető vissza, amely rendszerek a fellelhető nyomok révén egyedileg megállapíthatók (azonosíthatók). A kriminalisztikai azonosításelmélet keretében továbbá nem feledhető az sem, hogy minden azonosság megállapítása egyszersmind a különbözőség megállapítása is más tárgyakkal, személyekkel, jelenségekkel szemben. Egy tárgy éppen azért azonos önmagával, mert egyszersmind különbözik minden más tárgytól, jóllehet lehetnek részben közös sajátosságaik, s éppen ezért hasonlók egymáshoz, illetve közös csoportba (nembe) tartoznak. E törvényszerűségek pedig a jövőben sem változhatnak meg.

A nyomelmélet és az azonosításelmélet mellett a bizonyításelmélettel mint a büntetőeljárási jog és a kriminalisztika közös, szükségszerű részével kell foglalkozni. A nyomozás során annyira bontakozik ki a bizonyítási oldal, amennyire az adott eljárási szakaszban megkövetelt a ténykérdések helyes eldöntése, a ténymegállapítások megalapozottsága, kezdve az egyszerű gyanútól egészen a teljes bizonyítottságig. A kriminalisztikai bizonyítás a nyomelméletet illetően módszertani támpontokat ad a nyomok és más tárgyi bizonyítékok felkutatásához, míg az azonosítás esetében a bűncselekmény és a bizonyítékként felhasználható tárgyak és jelenségek közötti kapcsolat kimutatását teszi lehetővé. A bizonyításon – amely lényegében megismerést jelent – keresztül juthatunk el az egyes nyomokat, elváltozásokat hordozó bizonyítékok osztályozásáig, a bizonyítékok és rajtuk keresztül a múltban bekövetkezett, büntetőjogilag releváns tények megismeréséig, nem utolsósorban a különös szakértelmet igénylő kérdések eldöntéséig. Bizonyításelméleti szempontból a kriminalisztika nem más, mint a közvetett – a büntetőjogilag releváns tényt önmagában még nem ismerhető – bizonyítékok felderítése és megismerése bővítésének tudománya.[41]

1.2.5. A kriminalisztika piramismodellje

A kriminalisztikai piramismodellünk a 751-es felépítésnek felel meg. Vagyis a hét alapkérdésre (sieben golden Fragen, 7 main questions, 7 W questions) öt közvetítő, segítő (mediátor) útján kaphatunk azonosítási (megismerési) választ, ami a piramis egyeduralkodó fókusza. Modellezésünk szerint a kriminalisztika mint alkalmazott tudomány fejlesztésében, a diszciplína gyakorlati alkalmazásában és a kriminalisztika mint tantárgy oktatásában is szemléletesen felhasználható ábra ekként mutat.[42]

1. ábra: A kriminalisztikai piramismodell

Forrás: Fenyvesi (2017)

A kriminalisztikai piramis alapja (7)

Masszív, megkerülhetetlen bázisa a hét kriminalisztikai fő kérdés (Mi? Hol? Mikor? Hogyan? Ki? Kivel? Miért?), amelyek pontos megválaszolása nélkül nincs teljesen tisztázott, torzításmentes múltfeltárás. A feleletadáshoz, a fókuszban szereplő azonosításhoz a középső szinten elhelyezkedő segítők (mediátorok) nyújtanak támogatást.

A kriminalisztikai piramis mediátorai (5)

A nyomok mint mediátorok

A bűncselekmények körében gyakran előforduló helyszíni szemlék, kutatások (ház, garázs, gépjármű, nyilvános hely stb.), motozások szinte tálcán kínálják együttesen a mediátorokként szereplő nyomokat és anyagmaradványokat, alkalmanként ezek kettős kombinációját. (Gondoljunk csak az ujjnyomban levő izzadságra mint anyagmaradványra!) Szoros összefüggés van a tetthely, annak nap mint nap azt használó tulajdonos sértettje (áldozata, károsultja) és a helyszínen járt tettes között. A háromszöges kapcsolatuk azáltal válik szorosabbá, és az igazi kriminalisztikailag értékelhető kontaktus azáltal jön létre, hogy megjelennek a közvetítők, konkrétan a nyomok és anyagmaradványok. A háromszög négyszögre vált, és a kapcsolatok minden irányúak.

2. ábra: A tettes, a sértett, a tetthely és a tárgyi bizonyítékok közötti kapcsolati háló

Forrás: a szerző

A tetthely a tárgyi bizonyítékokon (nyomokon és anyagmaradványokon) keresztül „szólal meg”, kapcsolja össze a sértettet a tettessel, akik között szintén kölcsönösség van. Mindez a már említett principe de l’échange locard-i elve alapján megy végbe. A kölcsönös egymásra hatás, a „kriminalisztikai cserebere” a nyomoknak és legfőképpen az anyagmaradványoknak köszönhető. Ennek az átadás-átvételnek tudható be, hogy – a labormunka segítségével – egyedi vagy csoportazonosításokat képes produkálni a kriminalisztika, ami alapot adhat a tárgyalótermi bizonyosság eléréséhez is.

Az anyagmaradványok mint mediátorok

A piramisos mediátorok második építőkockájában az anyagmaradványok (emberi, állati, növényi, szervetlen részek, anyagok, tárgyak s ezek részecskéi, töredékei) végtelen formában és méretben (makro-, mikro-, szubmikro-) segítik az azonosítási csúcsra való feljutást, mivel visszautalnak az „anyaforrás” belső szerkezetére, megalapozott információval szolgálhatnak az eredeti személy (állat, növény) tulajdonságairól, illetve a forrástárgy belső összetételéről. Szoktuk mondani, hogy a nyom a „külcsín”, a nyomképző külső fizikai visszatükröződése, az anyagmaradvány pedig a „belbecs”. Ami nagyon tartós, olyannyira, hogy meglátásunk szerint az egyik fő értéke az anyagmaradványnak éppen a kiirthatatlansága, „levakarhatatlansága”, szoros szimbiózisa az anyagi világgal. Úgy is szoktunk fogalmazni, hogy „partizánok”, mivel

a)rejtőzködnek, szabad szemmel gyakorta nem is látni őket;

b)mégis léteznek, és szinte mindenhol ott vannak, minden „fa mögül, bokor alól” elő-bukkannak;

c)sokszor a legváratlanabb helyeken találjuk meg őket a bűncselekmények (helyszíneik) nyomozása kapcsán;

d)tartósan beékelődnek, tapadnak, fennmaradnak;

e)nagyon hatásosak, mivel egyetlen mikrohajszál, porszem is elég lehet a legsúlyosabb büntetések kiszabásához – a sikeres „ki követte el?” kérdésre történő egzakt (egyedi) válaszadást követően;

f)úgy is fogalmazhatunk, hogy szinte lehetetlen legyőzni őket, ha értően kutatjuk, rögzítjük, vizsgáljuk őket.

Értéktényezőkként mindezekhez még hozzátesszük:

a)hogy hosszú időn keresztül megszólaltathatók, és válaszolhatnak a „mikor?” kérdésére is;

b)beszélnek az egész oksági folyamatról, a „hogyan?”-ról, a történések logikai kapcsolatairól, rekonstruálható segítségükkel a múlt (távoli múlt is);

c)mutatják a valódi elkövetési helyet, helyeket;

d)hogy szinte mindig keletkeznek a személyek, tárgyak kölcsönhatása során (gondoljunk csak a porra, szagra legelébb);

e)állandó fejlődésben vannak, egyre többet fedezünk fel belőlük, körük szélesedik, ugyanakkor egyre pontosabban is látjuk őket, köszönhetően a hozzájuk kötődő dinamikus, széles körű természettudományos kutatásoknak.

Az okiratok mint mediátorok

Az egyre szaporodó gazdasági bűncselekmények nyomozásánál releváns bizonyítékokként bukkannak fel a különféle köz- és magánokiratok, köztük például közjegyzői hitelesítések, bírósági határozatok, számlák, gazdasági társasági iratok, szerződések stb. Másrészről a nyomozás elrendelése előtt vagy közben speciális krimináltechnikai és taktikai módszerekkel és eszközökkel, jogszabályokban rögzített keretek között megszerzett titkos bizonyítékok okirati formában válnak a bizonyítás részévé. Ezek szerepét egyre erőteljesebbnek érezzük a 21. században.

A vallomások mint mediátorok

Még a modern nyom- és anyagmaradvány kutató-vizsgáló eszközök birtokában sem mondhatunk le a személyi bizonyítékokat adó sértettek, tanúk, terheltek vallomásairól, azok adat- és információtartalmáról. Még akkor sem, ha a tudományos kutatások mutatják ezek gyengeségeit, torzítási faktorait, bizonytalanságait. (Ezek részletezése a 17–18. fejezetben olvasható.)

Az elektronikus adat mint mediátor

Felfogásunkban az elektronikus adat egy elektronikus rendszerben előállított, feldolgozott, továbbított vagy visszanyert információt tartalmazó elem. Ebbe beletartozónak tekintjük azt is, amikor a fenti lánc valamelyik eleme fény, hang vagy rádiófrekvencia segítségével jön létre. Az elektronikus adat magába foglalja az analóg és a digitális formában megjelenő információt egyaránt. Tiszta analóg jelnek tekinthető például a régi bakelit- (vinil)lemezekről megszólaló hang, tiszta digitális információ a forgalomirányító közlekedési lámpa zöld vagy a haladást kizáró piros jelzése.

A Be. 204. § (1) bekezdése alapján sommásan megfogalmazható, hogy az elektronikus bizonyíték elektronikus adaton (azon belül információn) alapuló tárgyi bizonyíték, amely a bűncselekményhez kötődő releváns tartalommal bír. Így például a bűncselekmény elkövetésének vagy azzal összefüggésben az elkövető nyomait hordozza, vagy az elkövetés útján jött létre, netán eszközül használták, illetve amelyre (amelyért) a bűncselekményt elkövették.

Az elektronikus adatok egy része fizikai tulajdonságánál fogva illékony, illetve az érintett rendszer feszültségmentesítése után megsemmisül(het). Gondoljunk például a számítógépek operatív memóriájára!

Más elektronikus adatok mechanikus erővel (is) megsemmisíthetők, ám hozzátesszük, hogy csak elektronikusan változtathatók meg. Nézetünk szerint az elektronikus bizonyíték mint kategória magába foglalja az elektronikus analóg és az elektronikus digitális bizonyítékot is.

Az elektronikus adatok csoportosítása többféle (1–9.) szempontrendszer szerint készíthető el.[43] Így:

1. A „klasszikus” megközelítés szerint az analóg és digitális felosztás tekinthető alapnak.

2. A használhatóság módja szerinti felosztásnál három csoport lehetséges:

a)azonnal használható (például audió, videó, dokumentumjellegű);

b)feldolgozás után használható (például visszafejtés, kódolás után);

c)a kevert összetevőjű bizonyíték (például hang és kép melletti metaadatok).

3. Az elkövetés módja (a modus operandi) szerinti felosztási szempontnál a rádiófrekvenciás fegyverrel, számítógéppel vagy kommunikációs eszközzel, továbbá ezek felhasználásával támogatott bűncselekmények bizonyítékait említhetjük.

4. A bűncselekmény elkövetési helye vagy a bizonyíték fellelhetősége alapján lehetnek fizikai vagy kibertérben találhatóak. A kibertérben egyre népszerűbbek a felhőalapú szolgáltatások. Vitathatatlan előnye a sérülékenységi pontja is egyben. A jogos felhasználó bárhonnan hozzá tud férni a tartalomhoz, ugyanakkor az elkövető is képes a sértettől távol cselekménye végrehajtására.

A valós vagy fizikai térben elkövetett bűncselekmények nyomai keletkezhetnek vagy rögzülhetnek elektromos jeleken keresztül is, ezért idetartozik az elektronikus nyomrögzítés is (például digitális fénykép, digitális helyszínrajz).

5. A bizonyítékok forrása alapján vezetékes, vezeték nélküli, valamint elektronikus információhordozón elérhető forrásosztályokat képezhetünk.

6. A tartósság alapján megkülönböztethető illékony vagy tartós elektronikus adat.

Magyarázatként hozzátesszük, hogy a büntetőeljárás folyamatában a bizonyítékok keletkezése, megszerzése, megőrzése és bemutatása fajtánként eltérő utat jár be. Különösen igaz ez az elektronikus bizonyítékok életciklusára. Bizonyos esetekben a keletkezéskori megszerzés az egyetlen lehetőség. A tárolás sok esetben a bizonyíték minőségének romlását eredményezi. Példaként idesorolható az elkövetők közötti rádiókommunikáció, a számítógép memóriájában vagy a felhőben tárolt adatok csoportja. A mobiltelefon használatának adatait a szolgáltató eszközei bizonyos ideig megőrzik, ezért ezek a tárolási idő végéig megszerezhetők.

7. A kommunikációs osztályok szerint is megkülönböztethetjük vezetékes vagy mobiltelefonnal, továbbá más rádióadóval elkövetett, illetve támogatott cselekmények nyomait.

8. A forrásokat tartalmi osztályokba is sorolhatjuk. Lehetnek:

a)adatok,

b)metaadatok,

c)közvetlen,

d)értelmezendő tartalmak.

9. Megjelenésük szerint az elektronikus adatokat (bizonyítékokat) az alábbiak szerint csoportosíthatjuk:

a)elektronikus hangbizonyítékok:

1. analóg formájú hangfelvétel,

2. digitalizált vagy digitálisan rögzített hanganyag;

b)képi bizonyítékok:

1. állóképes információ (arc, írisz, retina stb.),

2. mozgóképes fix irányítottságú forrás,

3. infrakamera (gyengén megvilágított környezet észlelésére),

4. manuális követőrendszerrel megszerzett képi bizonyíték,

5. mesterséges intelligenciával vezérelt mozgóképes képi követőrendszerek;

c)képalkotó rendszerek, amelyeken keresztül bizonyítékok nyerhetők:

1. orvosi képalkotó rendszerek (dRTG, CT, MRI, fMRI stb.),

2. bűnügyi célú személyi testátvilágító rendszerek (THz frekvenciájú eszközök),

3. infrakamera testhőtérkép készítésére,

4. csökkentett energiájú csomagátvilágító röntgenkészülékek,

5. földalatti képalkotó rendszerek (például talajradar),

6. földfelszíni képalkotó rendszerek (például gépjármű-átvilágító rendszer),

7. légköri képalkotó rendszerek (nem ellenőrzött légtérben mozgó eszközök bűnügyi célú felderítése és követése);

d)elektronikusan észlelt szaginformáció;

e)rádiófrekvenciás bizonyíték:

1. rádiófrekvenciás passzív felderítési információ,

2. rádiófrekvenciás szemiaktív bizonyíték (RFID),

3. rádiófrekvenciás aktív bizonyíték;

f)körülhatárolható informatikai környezetben létező bizonyíték:

1. informatikai adathordozókban és alkatrészekben (CD, DVD, USB-kulcs, merevlemez stb.),

2. intelligens mobilkommunikációs és számítástechnikai eszközökben (okostelefon, tablet, e-könyv, notebook, laptop stb.),

3. szigetüzemű informatikai rendszerekben,

4. wifit is tartalmazó kishálózatokban,

5. közepes méretű tűzfallal védett informatikai rendszerekben,

6. nagy kiterjedésű tűzfallal és VPN-nel védett informatikai rendszerekben;

g)kibertérben létező bizonyítékok:

1. nyílt interneten található adatok (Facebook, LinkedIn, Twitter, Videa stb.),

2. illegális hálózatokon tárolt és továbbított adatok;

h)informatikai eszközökkel rekonstruált bizonyítékok;

1. a tevékenységet követő és rekonstruáló rendszerek bizonyítékai,

2. elektronikus nyomozások során feltárt, máshova nem sorolható bizonyítékok.

„Az aranyszemcsék a folyók homokjában rejtőznek” – mondta találóan a nyomozási adatgyűjtésről Déri Pál az 1970-es években.[44] A fenti felsorolás láttán ma, a 21. században úgy fogalmazhatjuk meg: „Az aranyszemcsék a komputerek agyában rejtőznek.”[45]

A kriminalisztikai piramis fókusza (1)

A piramis csúcsán elhelyezkedő, fókuszos azonosítás elmélete – ahogyan már fentebb utaltunk rá – már évtizedek óta pontosan kimunkált mind a hazai, mind a nemzetközi szakirodalomban.

1.2.6. A kriminalisztika szakirodalma

A tankönyvünk végén található alapvető magyar és idegen nyelvű kriminalisztikai tankönyvek, jegyzetek és monográfiák mellett jelentőségük van a (részben) kriminalisztikai profilú folyóiratoknak (az abban megjelent tanulmányoknak) is. Így az 50-es évek elejétől rendszeresen jelennek meg kriminalisztikai jellegű elméleti cikkek vagy esettanulmányok a Belügyi Szemlében (korábban Rendőrségi, majd Rendészeti Szemle). Az utóbbi két évtizedben felsorakozott mellé a Magyar Rendészet. Az elmúlt években pedig elindult a Magyar Bűnüldöző, valamint a Rendőrségi Tanulmányok.

Évtizedeken át adott ki részben kriminalisztikai tartalmú (éves) tanulmánykötetet az Országos Kriminológiai Intézet (OKRI, amely korábban még Országos Kriminológiai és Kriminalisztikai Intézetként – OKKRI – működött) Kriminológiai és Kriminalisztikai Tanulmányok címmel.

Ugyancsak hosszú évtizedek óta jelenik meg a Kriminalistik című hamburgi, német folyóirat, illetve a genfi, francia nyelvű Revue internationale de criminologie et de police technique et scientifique, továbbá az Interpol folyóirata, a Revue de Police Criminelle. Angol nyelvterületről az amerikai Journal of Forensic Sciencest és a Forensic Science Internationalt, valamint a tajvani Forensic Science Review-t emeljük ki. (Részletesebben lásd a rövidítések jegyzékében felsorolt, illetve alkalmanként a fejezetvégi irodalomban megjelölt külföldi kriminalisztikai folyóiratok hosszú listáját.)

Felhasznált irodalom

Bócz Endre – Finszter Géza: Kriminalisztika joghallgatóknak. Budapest, Magyar Közlöny, 2008.

Bócz Endre: Adatgyűjtés, felderítés, nyomozás: gondolatok a szemléletről és a terminológiáról. Belügyi Szemle, 59. (2011), 4. 61–79.

Clages, Horst: Kriminalistik: Lehrbuch für Ausbildung und Praxis: Methodik der Fallbearbeitung der Tatort, der Erste Angriff. Stuttgart–München–Hannover–Berlin–Weimar–Dresden, Boorberg, 1997.

Déri Pál: Korszerű nyomozás – integrált bűnüldözés. Budapest, BM Tanulmányi és Propaganda Csoportfőnökség, 1976.

Fenyvesi Csaba: Az erőszak és a másodlagos viktimizáció alanyai a büntető eljárásban. Magyar Rendészet, 11. (2011), 3. 83–88.

Fenyvesi Csaba: Az erkölcs és a jog viszonya a büntetőjogban. Magyar Rendészet, 3. (2003), 1–2. 28–42.

Fenyvesi Csaba: A kriminalisztika tendenciái. Budapest, Dialóg Campus, 2017.

Fenyvesi Csaba – Orbán József: Az elektronikus adat mint a 7-5-1-es kriminalisztikai piramismodell építőköve. Belügyi Szemle, 67. (2019), 2. 45–55. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2019.2.3

Finszter Géza: A rendészet elmélete. Budapest, KJK Kerszöv, 2003.

Finszter Géza: Rendészettan. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2018.

Geerds, Friedrich: A kriminalisztika helye a tudományok rendszerében. In Katona Géza (szerk.): A kriminalisztika aktuális kérdései. Tanulmányok öt európai országból. Budapest, BM, 2001.

Gross, Hans: Handbuch für Untersuchungsrichter als System der Kriminalistik 1–2. Graz, Leuscher und Lebensky’s Buchhandlung, 1893.

Gross, Hans: Kriminal-Psychologie. Leipzig, F. C. W. Vogel, 1905.

Haller József: A bűntettek kriminálpszichológiája. In Haller József (szerk.): A bűnöző elme. Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2020a. 149–235.

Haller József (szerk.): Rendészeti pszichológia. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2020b.

Handrik Adél: A justizmordok okai – tévedési források a büntetőeljárásban. Belügyi Szemle, 59. (2011), 9. 41–63.

Hautzinger Zoltán: A kriminalisztika és a rendészettudomány határterületei. Magyar Rendészet, 15. (2015), 1. 11–19.

Hautzinger Zoltán: Gondolatok a kriminalisztika elméleti rendszeréről. Jura, 25. (2019), 1. 84–93.

Jagemann, Ludwig von: Handbuch der gerichtlichen Untersuchungskunde. Frankfurt, Kettembeil, 1838.

Katona Géza: A nyomok azonosítási vizsgálata a büntetőeljárásban. Budapest, KJK, 1965.

Katona Géza: A kriminalisztika helye a bűnügyi tudományrendszerben. In Bócz Endre (szerk.): Kriminalisztika I–II. Budapest, BM Duna, 2004.

Kármán Gabriella: A kriminalisztikai szakértői bizonyítás. PhD-értekezés. Budapest, ELTE, 2017.

Kertész Imre: A tárgyi bizonyítékok elmélete a büntetőeljárási jog és a kriminalisztika tudományában. Budapest, KJK, 1972.

Korinek László: Kriminológia I–II. Budapest, Magyar Közlöny, 2010.

Locard, Edmond: Traité de criminalistique I–VI. Lyon, Desvigne, 1931–1940.

Locard, Edmond: Manuel de technique policiére. Paris, Payot, 1923.

Mészáros Bence: A kriminálstratégia szerepe a bűnözés elleni küzdelemben. Belügyi Szemle, 64. (2016), 11. 72–80. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2016.11.4

O’Hara, Charles E. – Gregory L. O’Hara: Fundamentals of Criminal Investigation. 6th edition, Springfield, Charles C. Thomas, 1994.

O’Hara, Charles E. – James W. Osterburg: An Introduction to Criminalistics. New York, Macmillan, 1960.

Orbán József: A kriminalisztikai kivizsgálástan műszaki és eljárásjogi aspektusai. Belügyi Szemle, 60. (2012), 10. 38–55.

Orbán József: Bayes-hálók a bűnügyekben. PhD-értekezés. Pécs, PTE ÁJK Doktori Iskola, 2018.

Osterburg, James W. – Richard H. Ward: Criminal investigation: A method for reconstructing the past. 6th. ed. New Providence, NJ, Lexis Nexis – Anderson Publishing, 2010.

Popper Péter: A rejtőzködő lélek keresése. Budapest, Saxum, 2012.

Rizer, Conrad: Police mathematics. A textbook in applied mathematics for police. Springfield, Charles C. Thomas, 1955.

Tremmel Flórián: Magyar büntetőeljárás. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2001.

Tremmel Flórián: Bizonyítékok a büntetőeljárásban. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2006.

Vargha László (szerk.): Kriminalisztika. Egységes jegyzet. Budapest, Tankönyvkiadó, 1980.

Viski László: A kriminalisztika rendszeréről. In Állam- és Jogtudományi Intézet Értesítője III. Budapest, 1960.

Viski László: Kriminalisztika. Általános rész. Budapest, Belügyminisztérium Tanulmányi és Módszertani Osztály, 1961.

Vókó György: A magyar büntetésvégrehajtás-jog. Pécs, Dialóg Campus, 1999.

Woller János: DNS a kriminalisztikában. Budapest, ORFK, 1995.

Ajánlott irodalom

Angyal Miklós (szerk.): Kognitív kriminalisztika. Ismeret – elmélet – történet. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2019.

Angyal Miklós: A kriminalisztikai gondolkodás – újratöltve. Belügyi Szemle, 67. (2019), 2. 18–26. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2019.3.2

Angyal Miklós: A kriminalisztika mint tantárgy: a probléma-, felfedezés- és projektalapú tanulás kívánalma. In Gaál Gyula – Hautzinger Zoltán: A bűnüldözés és a bűnmegelőzés rendészettudományi tényezői. Pécsi Határőr Tudományos Közlemények XXI. Pécs, Magyar Hadtudományi Társaság Határőr Szakosztály Pécsi Szakcsoport, 2019. 147–160.

Angyal Miklós: Felcímkézett nanotörténelem. A kriminalisztika és a mikrotörténelem viszonya. In Dobák Imre – Hautzinger Zoltán (szerk.): Szakmaiság, szerénység, szorgalom. Ünnepi kötet a 65 éves Boda József tiszteletére. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2018. 59–70.

Angyal Miklós: Igazságügyi orvostan a büntetőjogi gyakorlatban. Pécs, PTE ÁJK, 2001.

Angyal Miklós: Mitől tudomány a kriminalisztika? Újragondolt kriminalisztikai elméletek. RT, 2019/1. 5–28.

Angyal Miklós: A kriminalisztikai megismerés, avagy a kriminalisztika megismerése. In Fenyvesi Csaba – Herke Csongor (szerk.): A munkát nem lehet eltitkolni. Tiszteletkötet Tremmel Flórián professor emeritus 75. születésnapjára. Pécs, PTE ÁJK, 2016. 9–13.

Balláné Füszter Erzsébet: A tudomány a nyomozás szolgálatában. In Ruzsonyi Péter (szerk.): Tendenciák és alapvetések a bűnügyi tudományok köréből. Budapest, NKE, 2014. 357–390.

Balláné Füszter Erzsébet: Arthur Conan Doyle és a kriminalisztika. In Dobák Imre – Hautzinger Zoltán (szerk.): Szakmaiság, szerénység, szorgalom. Ünnepi kötet a 65 éves Boda József tiszteletére. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2018. 89–100.

Balláné Füszter Erzsébet: Edmond Locard – „Father of the Crime Lab”. Magyar Rendészet, 16. (2016), 2. 21–26.

Barabás Andrea Tünde: Nagyvárosi bűnmegelőzés. In Madai Sándor – Pallagi Anikó – Polt Péter (szerk.): Sic itur ad astra. Ünnepi kötet a 70 éves Blaskó Béla tiszteletére. Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2020. 73–80.

Bárd Károly: Bizonyítási rendszerek és az igazság kiderítése büntető ügyekben. In Fenyvesi Csaba (szerk.): A Magyar Büntetőjogi Társaság Jubileumi Tanulmánykötete. Budapest–Debrecen–Pécs, MBT, 2011. 29–34.

Bertillon, Alphonse: La photographie judiciaire. Paris, Gauthier-Villars, 1890.

Bertillon, Alphonse: Signaletic instructions including the theory and practice of anthropometrical identification. New York, The Werner Company, 1896.

Bertillon, Alphonse: Une application pratique de l’anthropométrie. Annales de Démographie Internationale. Paris, Masson, 1881.

Bertillon, Alphonse: L’anthropométrie judiciaire a Paris en 1889. Paris–Lyon, Storck–Steinheil, 1890.

Bertillon, Alphonse: De la reconstruction du signalement anthropométrique au moyen des vêtements. Lyon–Paris, Storck–Masson, 1892.

Blutman László: Módszertani zsákutca: miért nem írható le jól egy mesterdetektív gondolkodása? JSz, (2019), 3. 123–147.

Casey, Eoghan: Digital evidence and computer crime: Forensic science. Computers and the internet. New York, Academic Press, 2000.

Casey, Eoghan: Handbook of computer crime investigation: Forensic tools and technology. New York, Academic Press, 2001.

Endrődy Géza: A bűnügyi nyomozás kézikönyve. Losonc, Kármán, 1897.

Faulds, Henry: On the skin-furrows of the hand. Nature, (1880), 605. Online: https://doi.org/10.1038/022605a0

Fenyvesi Csaba: Az ősrobbanástól a modern kriminalisztikáig. A kriminalisztika alaptudományi és történeti vázlata. Magyar Rendészet, 16. (2016), 4. 13–27.

Fenyvesi Csaba: A kriminalisztika mint tudományág és mint egyetemi tantárgy. Magyar Tudomány, (2003), 2. 196–201.

Fenyvesi Csaba: Az új generációs bizonyítékok a kriminalisztika történeti mérföldköveinek tükrében. Magyar Jog, (2014), 7–8. 433–443.

Fenyvesi Csaba: A kriminalisztika mint a bűnügyi sakkjátszma tudománya. Pécsi Határőr Tudományos Közlemények XVII. Pécs, Magyar Hadtudományi Társaság Határőr Szakosztály Pécsi Szakcsoport, 2016. 189–201.

Fenyvesi Csaba: A magyar kriminalisztika tudományának monografikus alapjai. RT, (2019), 2. 3–17.

Fenyvesi Csaba: A kriminalisztika alapelvei. Jura, 19. (2013), 2. 37–50.

Fenyvesi Csaba: A kriminalisztika és a régészet kapcsolata a boszniai „piramisok” tükrében. Jura, 22. (2016), 2. 240–247.

Fenyvesi Csaba: A kriminalisztika kontinentális és angolszász fogalma, tudományági kapcsolódásai. Belügyi Szemle, 63. (2015), 2. 32–65. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2015.2.2

Fenyvesi Csaba: A kriminalisztika XXI. századi világtendenciái. Belügyi Szemle, 61. (2013), 10. 7–33.

Fenyvesi Csaba: A magyar kriminalisztika és a büntető eljárásjog tudomány monografikus alapjai. Magyar Rendészet, 13. (2013), 2. 115–130.

Fenyvesi Csaba: A modern kriminalisztika szerepe a múlt láttatásában. Pécsi Határőr Tudományos Közlemények XIX. Pécs, Magyar Hadtudományi Társaság Határőr Szakosztály Pécsi Szakcsoport, 2017. 131–140.

Fenyvesi Csaba: A modern kriminalisztika történeti előzményei. JogtSz, 15. (2013), 3–4. 27–35.

Fenyvesi Csaba: The Forensic Science System in Hungary. Forensic Science Review, 32. (2021), 2. 87–91.

Finszter Géza: A kriminalisztika és a változó tételes jog. In Kadlót Erzsébet (szerk.): Közbiztonság és társadalom. Kriminlógiai Közlemények 69. Budapest, Magyar Kriminológiai Társaság, 2011. 189–202.

Finszter Géza: Bizonyításelméletek a jog világában. In Finszter Géza – Korinek László (szerk.): A rend kedvéért. Budapest, magánkiadás, 2019. 413–454.

Finszter Géza: Valósághű tényállás, avagy az anyagi igazság megállapítása. In Madai Sándor – Pallagi Anikó – Polt Péter (szerk.): Sic itur ad astra. Ünnepi kötet a 70 éves Blaskó Béla tiszteletére. Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2020. 178–190.

Fülöp Péter: Brutális fizika másképp. Fizikusok az igazság nyomában. Magyar Rendészet, 19. (2019), 2–3. 67–87. Online: https://doi.org/10.32577/mr.2019.2-3.4

Gábor Béla: A nyomozás segédeszközei II. Budapest, Pátria, 1916.

Galton, Francis: Finger prints. London, Macmillan, 1892.

Hautzinger Zoltán: A rendészettudomány határtudományai. Magyar Rendészet, 20. (2020), 3. 137–146. Online: https://doi.org/10.32577/mr.2020.3.8

Henry, Edward: Classification and uses of finger prints. London, Routledge, 1900.

Herschel, William: The origin of finger-printing. Oxford, Oxford University Press, 1916.

Ibolya Tibor: Elfelejtett kriminalisták: dr. Gábor Béla, a daktiloszkópia első magyar szakértője. Belügyi Szemle, 62. (2014), 3. 60–72.

Ibolya Tibor: A dánosi rablógyilkosság kutatásának egy érdekes eredeti forrása. Magyar Rendészet, 17. (2017), 2. 173–181.

Ibolya Tibor: Az első magyar kriminalisztikai tankönyv és szerzője. Ügyészek Lapja, (2012), 2. 77–84.

Ibolya Tibor: Kriminalisztikatörténeti tanulmányok. Budapest, Patrocinium, 2015.

Jeffreys, Alec – Victoria Wilson – Swee Lay Thein: Individual-specific fingerprints of human DNA. Nature, (1985), 316. 76–79. Online: https://doi.org/10.1038/316076a0

Katona Géza: A kriminalisztika és a bűnügyi tudományok. Budapest, BM Kiadó, 2002.

Katona Géza: Bizonyítási eszközök a XVIII–XIX. században. Budapest, KJK, 1977.

Kerezsi Klára: Mi viszi előre a rendészettudományi gondolkodást? Belügyi Szemle, 66. (2018), 4. 3–17. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2018.4.1

Kiss Anna: Megismerés a büntetőeljárás egyes szakaszaiban. Ügyészek Lapja, (2016), 3–4. 51–60.

Lévay Miklós: Az angol büntető igazságszolgáltatási politikáról, annak szerzőiről és szereplőiről. In Bűnügyi Tudományi Közlemények, I. Miskolc, Bíbor, 2000. 49–87.

Lusztig Péter – Fenyvesi Csaba: Nagyvárosi rendőri szervezet egy lehetséges modellje. Belügyi Szemle, 28. (1990), 1. 59–64.

Mezei Kitti: Az elektronikus bizonyítékokkal kapcsolatos kihívások és szabályozási újdonságok. Belügyi Szemle, 67. (2019), 10. 25–40.

Molnár József: A kriminalisztika tudományának története. In Bócz Endre (szerk.): Kriminalisztika I. Budapest, BM Kiadó, 2004. 13–26.

Niceforo, Alfredo: La police et l’enquête judiciaire scientifique. Paris, Librairie universelle, 1907.

Ottolenghi, Salvatore: Polizia scientifica. Roma, Società Editrice Libraria, 1910.

Petrétei Dávid – Angyal Miklós: Hol tart ma a kriminalisztika ontogenezise? Magyar Jog, (2018), 1. 51–57.

Petrétei Dávid: A modern kriminalisztika egyes jogi és etikai kérdései. Magyar Rendészet, (2018), 2. 103–115.

Petrétei Dávid: Gondolatok a kriminalisztikai azonosításelméletről. Belügyi Szemle, 68. (2020), 2. 7–22. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2020.2.1

Reiss, Rudolph-Archibald: La photographie judiciaire. Paris, Mendel, 1903.

Ridegh Rajmond – Olchváry-Milvius Attila: Bűnügyi nyomozástan I. Budapest, Hornyánszky Viktor Könyvnyomdája, 1936.

Sellye János: A kriminalisztika alaptézisei. Budapest, Arany János Nyomda, 1936.

Soltész Imre: Útmutatás a bűnügyi nyomozás alkalmával követendő eljárásra nézve a M. Kir. Csendőrség számára. Budapest, Palladis kiadása, 1924.

Söderman, Harry: Modern criminal investigation. New York, Funk and Wagnalls, 1962.

Szabó Henrik: A rendőrségi bűnmegelőzés eszközrendszere és helye a bűnözéskontroll rendszerében. Belügyi Szemle, 60. (2012), 11. 54–69.

Szomor Sándor: Csipetnyi detektívtörténelem. RT, (2020), klsz. 41–67.

Tartsányi Schreiber Dániel: A kriminalisztika intézményeinek fejlődése. Büntetőjogi dolgozatok Finkey Ferenc irodalmi munkássága négy évtizedes évfordulójának emlékére. Pécs, 1936.

Thorwald, Jürgen: Detektívek évszázada. Budapest, Minerva, 1969.

Thorwald, Jürgen: Detektívek órája. Budapest, Minerva, 1973.

Tóth Gabriella: A bűnmegelőzés új lehetőségei Győr-Moson-Sopron megyében. Belügyi Szemle, 59. (2011), 3. 60–66.

Vári Vince: A nyomozási szak egyszerűsítésének kérdései. In Madai Sándor – Pallagi Anikó – Polt Péter (szerk.): Sic itur ad astra. Ünnepi kötet a 70 éves Blaskó Béla tiszteletére. Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2020. 523–532.

Vidocq, Eugène-François: Memoires de Vidocq. Paris, Tenon, 1827.

Vucetich, Juan: Dactiloscopia comparada. El nuevo sistema Argentino. La Plata, Peuser, 1904.

Watson, James D.: DNS – Az élet titka. Budapest, HVG, 2004.

2. fejezet
Nyomozás tervezése és szervezése, azonosításelmélet

A kriminalisztikai alapvetések után – mielőtt megfogalmazzuk a konkrét krimináltechnikai és krimináltaktikai metódusokat – két, szintén alapfontosságú témával foglalkozunk. Nevezetesen a szervezett, tudatos, szakszerű nyomozás tervezésével (egyes elemzési formákkal együtt) és az összes fejezetünket érintő azonosítással.

2.1. A nyomozás kriminalisztikai fogalma és alapelvei

A nyomozás kriminalisztikai szempontból egy múltbeli releváns esemény valóságnak megfelelő rekonstruálására és az eljárási célok elérésére irányuló sokoldalú szellemi és gyakorlati tevékenység, amely a szükséges és lehetséges cselekmények tervszerű, tudatos, eljárási szabályoknak megfelelő végrehajtása útján valósítható meg.

A nyomozás általános alapelveit az „5t” rövidítéssel foglalja össze általában a szakirodalom:

a)törvényesség,

b)teljesség,

c)tárgyilagosság (objektivitás),

d)tempó (gyorsaság),

e)titkosság.[46]

Felfogásunk szerint az 1. fejezetben felsorolt „különös” alapelvek mellett „általánosnak” minősíthető a törvényesség elve a kriminalisztikában: jogi előírások jelölik ki a nyomozó munka kereteit, határozzák meg a nyomozás céljait. A nyomozás során a jogi előírásokat be kell tartani és tartatni. Ennek eszközei az eljárásjogban rögzített jogorvoslati és felügyeleti szabályok. A teljesség alapelve értelmében a nyomozás valamennyi feladatát el kell végezni, az összes elkövetőt és azok összes bűncselekményét fel kell tárni. A tárgyilagosság alapelve a részrehajlás, az elfogultság kivédését szolgálja. Másrészt azt a célt, hogy a nyomozó ne a saját véleményére, érzéseire alapítsa a nyomozást és a döntéseit, hanem az adatok reális értékelésére. Ezt „kívülről”, alaki oldalról az eljárásjogi garanciák szavatolják, „belülről”, tartalmi oldalról pedig a kriminalisztikai gondolkodás. A gyorsaság alapelve egyszerre szolgál bűnüldözési, igazságszolgáltatási és társadalmi érdekeket. Társadalmi szempontból gondoljunk a lakosság elégedettségére, a költséghatékonyságra, a generálprevencióra. Igazságszolgáltatási érdek a speciálprevenció és az igazságszolgáltatás tehermentesítése. A bűnüldözési szempont a nyomok elenyészésével, a tanúk emlékeinek halványulásával, a forrónyom kihűlésével kapcsolatos. Titkosság alatt a nyomozás során beszerzett adatok védelmét értjük: pontosan szabályozni kell, hogy ki, mikor és milyen adatokhoz férhet hozzá. Külső titkosság alatt a nyomozó hatóság és mindenki más viszonyát értjük, belső titkosság alatt a nyomozó hatóságon belüli titoktartást.

2.2. A verziók

Az Egyesült Államokban a kriminalisztikai gondolkodás tartalmi oldala és lényege a „tudományos módszernek” (scientific method) nevezett megismerési módszertan. A „tudományos módszer” lépései:

a)a vizsgálat,

b)a kérdés megfogalmazása,

c)a hipotézis felállítása (azaz a lehetséges válasz),

d)a tesztelési módszer kiválasztása,

e)a tesztelés és

f)a következtetés (vagy analízis). A következtetés lehet a hipotézis elvetése vagy igazolása.

A hipotézisek közvetett ismeretek (feltevések, sejtések) abban az értelemben, hogy más, a mindenkori tudás adott szintjén igaznak elfogadott ismeretek segítségével bizonyíthatók. A hipotézisek esetében az igazság és a bizonyítottság megkülönböztetése indokolt. A hipotézisek is mint kijelentések igazak vagy hamisak, de közvetettségüknél fogva igazságértéküket csak más ismeretek közvetítésével tudjuk megállapítani. Ebből adódóan a hipotézisek igazságát csak bizonyítottsági fokuk (plauzibilitásuk) segítségével közvetve lehet meghatározni. A hipotézisek igazságrelációban vannak a valóság tényeivel (ismeretelméleti összefüggés), és bizonyítottsági viszonyban más ismeretekkel (logikai összefüggés).

Az ismeretelméletben, logikában, bizonyításelméletben használt „hipotézis” megfelel a kriminalisztikában használt „verzió” kategóriájának. A kriminalisztikai gondolkodásban, kriminalisztikai megismerésben a verziók azok a többé vagy kevésbé valószínű lehetőségek, feltételezések, amelyek a rendelkezésre álló adatok alapján hihető magyarázatot nyújtanak a kriminalisztikai kérdésekre. Fogalmazhatunk úgy, hogy a verziók kizárása vagy megerősítése a nyomozás gyakorlati célja.

A kriminalisztikai gondolkodás két igen jelentős összetevője a rekonstruktív jelleg és a verziókban gondolkodás. A kriminalista minden jelenséget úgy tekint, hogy az hatások eredménye. Mivel adott jelenséget több különböző hatás is létrehozhat, több különböző hatást kell feltételezni. Azaz mindig több verziót kell alkotni arra, hogy mi és hogyan történhetett, hogy az észlelt jelenség álljon végül elő a jelenre.

A verziók formulázásakor be kell tartanunk néhány alapvető szabályt:

a)a verzió mindig konkrét állítást tartalmazó kijelentés;

b)minden következtetés megfelel a logika szabályainak;

c)kellően éles és szemantikailag homogén fogalmakat kell használni;

d)csak olyan verzió alkotható, amit empirikusan felül tudunk vizsgálni;

e)a verzióban nem lehet önellentmondás (belső konzisztencia követelménye);

f)a verzió és a már igaznak elfogadott ismeretek közt se legyen alapvető ellentmondás (külső konzisztencia követelménye), mert akkor vagy a verziónk hibás, vagy a már igaznak elfogadott ismeretek közt van olyan, amit felül kell vizsgálni.

Összefoglalva: a verziók megalkotásakor fontos azok tényhez kötése és konkretizálása.

2.3. A verziókkal végzett munka

Egy ügy feldolgozásakor a rendelkezésre álló kiinduló adatok értékelését követően dedukció, indukció vagy abdukció segítségével megtörténik a verziók, részverziók felállítása. A folyamatosan beérkezett új adatok segítenek újrafogalmazni, pontosítani a verziókat, vagy új verziók felállítására adnak lehetőséget. A verziók ellenőrzése során törekedni kell a párhuzamosságra, és hogy minden verziót ellenőrizzenek. Párhuzamosság alatt azt értve, hogy lehetőleg egyszerre vagy legalább időben közel történjen valamennyi verzió ellenőrzése.

Komoly problémákat okozna, ha egy verzió uralkodóvá válna, a többi verziót háttérbe szorítva. Ha az ellenőrzés, azaz maga a nyomozás ezen az egy szálon futna napokig vagy hetekig, ám ekkor kiderülne, hogy a verzió mégis téves, a másik verziók ellenőrzését nulláról kellene kezdeni több nap vagy több hét késéssel. A monoverziós gondolkodás (ragaszkodás) megengedhetetlen, komoly kriminalisztikai hiba.

Ugyancsak fontos követelmény, hogy a verziók többoldalú ellenőrzése valósuljon meg. Többféle adatforrás többféle adatát kell beszerezni, hogy állást tudjunk foglalni a verzióval kapcsolatban.

Gyakori hivatkozásokat hallhatunk a verziók valószínűségére, kevésbé valószínű verziókra stb. Precízen fogalmazva: a verziónak nem valószínűsége van, hanem plauzibilitása, hihetősége. A valószínűség matematikai fogalom, egy verzió hihetősége számításokkal tipikusan nem határozható meg.

A többoldalú ellenőrzés eredményeképpen egyes verziók plauzibilitása emelkedhet, más verzióké csökkenhet. Általában előnyben részesítjük a kevesebb feltételezést tartalmazó (azaz egyszerűbben megfogalmazott) verziókat.

Ha van egy verziónk három feltételezéssel és egy másik verziónk ugyanezzel a három feltételezéssel, továbbá még három másikkal, akkor az elsőt célszerű előnyben részesíteni. Ezt nevezik Occam borotvájának is. (Annak eldöntése, hogy két verzió közül melyik az „egyszerűbb”, a kriminalisztikában igen bonyolult lehet!) Occam borotvája nem használható arra, hogy öngyilkosság vagy emberölés kérdésében az öngyilkosság felé billenjünk (hiszen „egyszerűbb”, ha nem tételezünk fel elkövetőt). Az elv helyes használata az lesz, hogy az önkezűség verzióját és az idegenkezűség verzióját egyaránt felállítjuk, de egyik verziót sem terheljük meg felesleges feltételezésekkel. Például az elsődleges adatok alapján nem kezdünk válaszokat feltételezni a „miért?” alapkérdésre vagy az ügy előzményeire: ilyesmit nem építünk be a verzióinkba.

Ugyancsak előnyben részesítjük a nem egymásból levezetett, hanem egymástól független állításokat tartalmazó verziókat. A láncnál (egymásból következő feltételezések) mindig erősebb és előnyösebb a háló.

A verziók ellenőrzésének konkrét sorrendjét úgy célszerű meghatározni, hogy először a legegyszerűbben ellenőrizhető verziókkal kezdünk.

Holtpontosnak (cold case-nek) hívjuk a nyomozást, ha valamennyi felállított verziót ellenőriztük, és nem jutottunk eredményre. Ilyenkor az a helyzet, hogy vagy nem állítottuk fel a helyes verziót eddig, vagy tévesen zártuk ki valamelyik verziót korábban.

2.4. A nyomozás tervezése és szervezése

A nyomozás tervezése a rendelkezésre álló adatok alapján a konkrét feltételek és a gyakorlati tapasztalatok figyelembevételével a nyomozási feladatok meghatározása és az azok teljesítésének előzetes elképzelése, észszerű programjának összeállítása.

A nyomozási terv az adott időpontban meghatározható célokat, az előre látható feladatokat, a feladatok végrehajtásának módozatait tartalmazó terv.

A nyomozás munkafolyamat, és minden folyamat (bizonyos határokon belül) tervezhető. Ha ismerjük a szükséges, elvégzendő cselekményeket, akkor döntést tudunk hozni ezek megfelelő sorrendjéről, időzítéséről.

A nyomozás szervezése a kitűzött feladatok végrehajtásához szükséges feltételek biztosítása, a tervben megfogalmazott igények és a lehetőségek összehangolása. A terv megvalósulásához erőket és eszközöket kell biztosítani, de nem pazarolva.

Tegyük fel, hogy a nyomozás során megtervezzük a két gyanúsított személy elfogását egy időben, majd a lakóhelyükön és a gépkocsijukban kutatás tartását. Ez a nyomozás tervezéséhez tartozik, holnap reggel hatkor realizálás két helyszínen. Ebből azonban önmagában még nem lesz nyomozási cselekmény. Szükség van a szervezésre: elegendő nyomozóra, rendőrre, az őket szállító gépkocsikra, rádió-összeköttetésre stb. Figyelemmel kell lenni arra, hogy a gyanúsítottat a helyszínről előállítják, a helyszínen azonban kutatást kell végezni, ennek megfelelő rendőri erőre van szükség. Nem közömbös továbbá, hogy egy egyedül élő személyről és kis lakásáról van-e szó, vagy egy több melléképületet tartalmazó tanyán lakó népes család egy tagjáról.

A nyomozás tervezésének és szervezésének krimináltaktikai elvei:

a)egyediség,

b)dinamikusság,

c)folyamatosság,

d)teljesség,

e)egységesség,

f)irányító hatás.

Ad a) Az egyediség elve azt fejezi ki, hogy minden valódi ügy más és más. A tervnek a valódi ügyre kell reflektálnia, ezért minden terv is más és más lesz. Az ügytípusra jellemző típustervet módosítani kell, a változókat feltölteni az adott konkrét ügy adataival.

Ad b) A dinamikusság elve azt fejezi ki, hogy a nyomozás során bármikor keletkezhet vagy hozzáférhetővé válhat olyan adat, amitől az ügy új fordulatot vesz, vagy legalábbis ami miatt egy előre nem tervezett cselekmény végrehajtása válik szükségessé. A tervnek az ilyen helyzeteket kezelni kell.

Ad c) A folyamatosság elve alapján a tervet úgy kell elkészíteni, a szervezést úgy kell elvégezni, hogy a nyomozásban lehetőleg ne legyen holtidő. A gyakorlatban ez a kiemelt ügyekre lehet jellemző, hiszen ha a nyomozó több (vagy több tucat) ügyön dolgozik egyszerre, akkor a holtidő alatt tud a többi ügyével foglalkozni.

Ad d) A teljesség elve azt a követelményt jelenti, hogy a terv elkészítésekor, illetve a szervezés során minden rendelkezésre álló adatot figyelembe kell venni.

Ad e) Az egységesség elve azt jelenti, hogy a szervezési munka a nyomozás egészét átfogja, folyamatosan kitér a szükséges erőkre, eszközökre, időre stb.

Ad f) Az irányító hatás azt jelenti, hogy a nyomozás anyagaiból bárki számára látható, hogy milyen feladatokat végeztek már el, milyen feladatok elvégzése van még hátra, azokat mikor kell vagy célszerű végrehajtani stb. Így a nyomozó esetleges kiesése során egy másik nyomozó tudja folytatni a munkát.

2.5. A nyomozási terv és a tervezési segédletek

A nyomozási tervek legalapvetőbb felosztása a típustervre és a szűkebb értelemben vett nyomozási tervre történhet.

A típusterv az egyes bűncselekménytípusok általános, absztrakt nyomozási feladatait tartalmazza, hogy általában egy emberölést vagy egy betörést, általában egy fegyveres rablást stb. hogyan kell nyomozni. Célszerű, ha a típusterv a nyomozó szerv illetékességi területére konkretizált, aktualizált.

A szűkebb értelemben vett nyomozási terv igazából a típusterv konkretizálása az adott egyedi ügyre. A konkrét megjelenési formája lehet:

a)gondolati terv, ami csak a nyomozó fejében létezik;

b)feljegyzésszerű terv;

c)írásos terv (részletesen, írásban kidolgozott terv).

A tervezési segédlet összefoglaló név. A változatos segédletek alapvetően három fajtába sorolhatók:

a)a nyomozó munkáját támogató tervezési segédlet;

b)minden ügyben felhasználható tervezési segédlet;

c)adott ügyben felhasználható tervezési segédlet.

Ad a) A nyomozó munkáját támogató tervezési segédlet lehet határidőnapló, telefonkönyv, emlékeztetők stb.

Ad b) Minden ügyben felhasználható tervezési segédlet lehet a térkép, zálogházak és bizományi üzletek címei és elérhetősége, kocsmák elhelyezkedése, tömegközlekedési menetrendek, árlisták (például üvegek négyzetméterenkénti ára rongálás minősítéséhez) stb.

Ad c) Adott ügyben felhasználható tervezési segédlet lehet a helyszínvázlat, táblázatok, kapcsolati hálók, út-idő diagramok stb.

2.6. A bűnelemzés

A bűnelemzés a bűnügyi és más érdemleges adatok közti kapcsolatok felismerése, azonosítása és azok értékelése az eredményes bűnüldözés érdekében. Úgy is fogalmazhatunk, hogy a különböző minták, folyamatok és trendek azonosításának rendszere, amelyek a napi bűnügyi, bűnmegelőzési, közrendvédelmi munka során felmerülhetnek. Egy eszköz a rendészeti vezetők hatékony munkavégzéséhez, ami lehetőséget teremt a változó bűnügyi igények kielégítésére. Segíteni tudja egyes bűncselekmények megelőzését, és javaslatokat szolgáltat a rendészet, a bűnüldözés hatékonyságát növelő programokra. Ennyiben a bűnelemzés „alkalmazott kriminológiának” is tekinthető. Ebben a megközelítésben a bűnelemzés segít koncentrálni a megelőzési munkát, a veszélyeztetett környékek, közösségek megszólításának lehetőségét. Ez hosszabb távon erősíti a lakosság és a bűnüldöző szervek kapcsolatát, aminek később a sikeres adatszerzési tevékenységek során komoly jelentősége lehet.[47]

A fentieket összefoglalóan stratégiai bűnelemzésnek nevezik. Ehhez tartozik még a felderítési módszerek elemzése, tehát nem a konkrét felderítéseké, hanem általában a módszer, a metodológia vizsgálata.

A stratégiaitól megkülönböztetve operatív bűnelemzésnek nevezik azt, amikor egy folyamatban lévő (általában rendkívül összetett, szerteágazó) ügyet áttekintenek, kigyűjtik, rendszerezik, értékelik az ügyben lévő adatokat, hogy meghatározzák a további tennivalókat. Operatív elemzés alá vonható ismert bűnelkövetői kör, csapat, szervezet is. Ennek során azonosíthatók a hatalmi és alá-fölérendeltségi viszonyok, a csoporton belüli szerepek és a csoportdinamika. (Lásd erről részletesebben a 13. és 16. fejezeteket.)

A bűnelemzés ezeken túlmenően segítheti a bűnelkövetők azonosítását azáltal, hogy összefüggéseket vázol fel a különböző elkövetők, elkövetői körök és az egyes bűncselekmények között. Pótolhatatlan eszközt nyújt a sorozatjelleg felismeréséhez.[48]

Napjainkban várható, hogy önállósodik a már korábban jelzett adatbányászat (a big data) kriminalisztikai felhasználása. Ezekkel jelenleg a rendőrség elemző-értékelő szervezeti elemei foglalkoznak. Idetartoznak az adatbázisokban, adatsorokban végzett kutatások.[49] A bűnüldözési célra leggyakrabban felhasznált adatok:

a)telefon-híváslisták,

b)mobiltelefon cellainformációi,

c)automatikus rendszámfelismerők (VÉDA, NÚSZ stb.).

Ezekben az adatsorokban különböző célszoftverekkel lehet mintázatok keresését elvégezni. Például egy kis települést kiszolgáló mobiltorony egyheti forgalmát feldolgozva meg tudjuk állapítani, mely mobilszámok hagyják el a körzetet reggel, és jönnek vissza délután (hivatali munkarendben máshol dolgozók telefonjai), mely mobilszámok hagyják el és térnek vissza egyéb időben, de rendszeresen (más munkarendben dolgozók). Mely számok azok, amiket éjszakára rendszeresen kikapcsolnak, amik egyáltalán nem mozognak, amik csak a hétvégét töltik a körzetben stb. Egy többszázezer sorból álló adatbázisban az ilyen mintafelismerések segítségével lehet felderíteni az előbb terepszemlét tartó, majd másnap visszatérő elkövetők telefonszámait. A telefonszámok kis szerencsével közvetlenül köthetők személyekhez. Ha nem, kideríthető az adatbázisokból, hogy milyen IMEI-számú készülékben használják az adott hívószámot. Lekérhető továbbá, hogy máskor más IMEI-számú készülékekben használták-e a számot, illetve abban az IMEI-számú készülékben használtak-e más hívószámot. Hívott-e valakit, vagy őt hívták-e, és ha igen, kik és honnan és így tovább.

2.7. A bűnözésföldrajz

A bűnözésföldrajz több tudományterület közös metszete, amely legszorosabban a kriminológiához, a kriminalisztikához és a földrajztudományhoz (azon belül is a szociálgeográfiához) kapcsolódik. Közöttük lévő olyan társadalomtudományi ágazat, amely a társadalmi és a gazdasági tényezők ismeretében a bűnözés (bűncselekmények, bűnelkövetők, sértettek) térbeliségét és térbeli eloszlását vizsgálja, és választ kíván adni a bűnözés lehetséges jövőbeli térbeli változásaira, segítve ezzel a hatékony bűnüldözést.

A tapasztalatok szerint közvetlen kapcsolat mutatható ki a földrajzi hely és a bűncselekmények száma, fajtája, intenzitása stb. között. A bűnözésföldrajz e komponensek közötti összefüggések vizsgálatát tekinti egyik fő feladatának.

Ahogyan a földrajzban, itt is létezik térkép. Az ún. „bűnözési térkép” olyan tematikus térkép, amelyen a bűnözés valamely jellemzőjének földrajzi elhelyezkedése ábrázolható. A térképeket szemlélve észrevehetünk olyan kapcsolatokat, összefüggéseket a bűnözés és a kriminogén tényezők között, amelyek egyébként elkerülnék a figyelmünket. A térképi ábrázolással, a térkép nyújtotta összefüggések felismerésével, azok értékelésével és elemzésével, illetve felhasználásával kapcsolatos tevékenységet pedig bűnözési térképezésnek (crime mapping) nevezzük.[50]

Mint általában a területi kutatásokat végző tudományterületek, így a bűnözésföldrajz is nagymértékben igénybe veszi és használja a térképek adta többletinformációt, mivel a térképi, vizuális megjelenítés jóval több adatot szolgáltat, mint amit önmagában egy-egy statisztikai adatsor adna.

Sőt bizonyos esetekben a statisztikai adatok hamis képzetet is keltenek, mivel nem a valóságot mutatják (például egy, a területi különbségeket elfedő megyei adatsor). Gondoljunk arra, hogy Budapesten az I. kerület, a Vár, kiemelt turisztikai célpont, közjogi méltóságok lakóhelye, illetve hivatala, kiemelt jelentőségű műemlékek, nemzeti emlékhelyek találhatók ott. Ugyanakkor a Széll Kálmán (korábban Moszkva) tér és a Déli pályaudvar is az I. kerülethez tartozik, ezek környékén számos hajléktalannal stb. Ha a garázdaságok, kifosztások számát a kerületben összesítjük, teljesen más képet kapunk, mintha ezek területi megoszlását szemlélnénk. Előbbi esetben azt látnánk, hogy a kerületben viszonylag alacsony ezeknek a bűncselekményeknek a száma például a belvárossal összehasonlítva. Térképen ábrázolva viszont kiderülne, hogy a két kis területre koncentrálódik e bűncselekmények döntő többsége, és így akár kiderülhet az is, hogy a Széll Kálmán tér ebből a szempontból a főváros egyik legfertőzöttebb területe.

A bűnözési térképek a mindennapi rendőri munkában számos területen adaptálhatók, így többek között a bűnmegelőzés, a szolgálatszervezés és az elemző-értékelő munka során, illetve a bűnügyi és közrendvédelmi akciók területi meghatározásánál és a járőrútvonalak megtervezésénél. A térképi megjelenítés lehetővé teszi továbbá azt, hogy felismerhetővé váljanak a különböző közigazgatási területeken lévő, bűnügyileg viszont összetartozó városrészek. A területi különbségek pedig sokkal dominánsabban válnak érzékeltethetővé. A bűnözési térképpel megfejthető a térbeli mintázat, vagyis ezáltal számos olyan jelenségre is figyelhetnek a szakemberek, amelyek korábban elkerülték a figyelmüket.

Ismét egy fővárosi példa: Budapesten a Nyugati pályaudvar környéke komoly közlekedési csomópont (Nagykörút, M3 metró, számos busz, belföldi és nemzetközi vasút stb.), több bevásárlóközpont veszi körül, hatalmas aluljáró is van. A pályaudvar a VI. kerülethez tartozik úgy, hogy az V. és XIII. kerület határa is itt van; az aluljáró kijáratai három különböző kerületbe nyílnak. A pályaudvar környékén történő bűncselekmények megoszlanak három kerület, három rendőrkapitányság között.

A gyakorlati felhasználás három további területe (még) a földrajzi profilalkotás (amelynek során az elkövető „vadászterületét” ábrázolják),[51] az építészeti bűnmegelőzés[52] (sötét sikátorok felszámolása) és a megelőző (prediktív) rendészet.[53]

2.8. A kriminalisztikai azonosításelmélet

Az azonosítás általános vagy akár kriminalisztikai fogalmát nem egyszerű megalkotni. A kriminalisztika egyik központi kategóriája a felismerés és az azonosítás. A felismerés az emlékek, előzetes ismeretek alapján végzett önkéntelen, nem tudatos azonosító tevékenység. Ilyet végez a járőr, amikor észreveszi a körözött személyt, a feszítési nyomra felfigyelő helyszínelő, a hazugságot „megérző” kihallgató, a neki bemutatott fényképekről elkövetőt kiválasztó tanú. A tanúk által végzett felismerést, azonosítást krimináltaktikai azonosításnak is nevezik, megkülönböztetve a főleg szakértők által végzett krimináltechnikai azonosítástól. (A krimináltaktikai azonosításról a felismerésre bemutatás 21. fejezetében, a legtágabb értelemben vett azonosításról, például a helyszínen a releváns elváltozások felismeréséről a 15. szemlés, a testbeszéd dekódolásáról a kihallgatásos 17–18. fejezetekben írunk.)

A kriminalisztikai azonosítás tágabb körébe sorolható minden olyan vizsgálat vagy eljárás, amelynek célja a hatóság előtt ismeretlen személy vagy tárgy konkrét meghatározása.[54]

2.8.1. A krimináltechnikai azonosítás

Paul L. Kirk 1963-ban megjelent tanulmányában a kriminalisztikát az egyedi azonosítás művészetének aposztrofálja. Elhatárolja egymástól ugyanakkor a „meghatározást” (identification) és az „egyedi azonosítást” (individualization). Meghatározás alatt egy tárgy csoportokba sorolását érti, azaz például festékek fajtájának, kábítószerek hatóanyagának meghatározását. Egyedi azonosítás alatt pedig a nyom egyetlen nyomhagyó tárgyra való visszavezetését érti, azaz az ujjnyom azonosítását a világ egyetlen másik ujjával, a lábbelinyom azonosítását az egyetlen konkrét lábbelivel stb.

A kétféle azonosítás nem feltétele egymásnak: a kivételesen jó minőségű lábbelinyomot akkor is tekintheti a nyomszakértő egyedi azonosításra alkalmasnak, ha egyébként nem tud nyilatkozni a nyomhagyó cipő gyártójáról, gyártási idejéről, színéről stb. És viszont: az égésmaradványból ki lehet mutatni (meg lehet határozni) a gázolajat anélkül is, hogy azonosítanánk a benzinkutat, ahonnan a gázolaj származik.

Kirk eredeti felosztását az eltelt évtizedek tudományos és technikai fejlődésének köszönhetően bővítették. A hármasra bővített azonosításfogalom esetén beszélhetünk meghatározásról, összehasonlításról és rekonstrukcióról (identification, comparison, reconstruction). Meghatározás alatt a fenti, Kirk által is használt fogalmat értjük, összehasonlítás alatt pedig a fent „egyedi azonosításnak” jelölt fogalmat. A rekonstrukció pedig annak értékelése, hogy a tapasztalt eredmény egy bizonyos esemény, eseménysor vagy cselekmény során állt-e (állhatott-e) elő.[55]

A legmodernebb megközelítés a bűnügyi technikai azonosító tevékenységek széles körét fogja át. Az alábbiakban ezeket tekintjük át.

A) Összehasonlító vizsgálatok a bűnjel fajtájának meghatározására. A bűnjeltárgy fajtájának meghatározása úgy történik, hogy a szakértő korábban találkozott ilyen tárgyakkal, vagy adatbázist, illetve kulcsot használ. Ez utóbbiaknak a validitása meghatározó. A vizsgálatot – megerősítésként – egy másik képzett szakértőnek is meg kell ismételnie. Ilyen vizsgálatok lehetnek:

a)állatfaj meghatározása szőrképlet alapján;

b)légyálcák, nyüvek, rovarok fajának meghatározása;

c)talajminta ásványainak osztályozása;

d)ondósejt (morfológiai) azonosítása mikroszkóppal;

e)kannabisz (kendernövény) azonosítása mikroszkóppal;

f)holttestek szöveteinek szövettani vizsgálatai.

B) Összehasonlító vizsgálatok a bűnjel adott forrású származásának meghatározására. Ez történhet úgy, hogy a bűnjeltárgyat ismert forrásból származó összehasonlító mintával vetik össze, és ekkor azt igazolják (vagy zárják ki), hogy a két minta azonos forrásból származik. Más esetekben a bűnjelet ismert tárggyal vetik össze, hogy meghatározzák: egyik tárgy a másiktól, másikból származik-e. Ezek a vizsgálatok történhetnek műszeres analitikai módszerekkel, illetve anélkül is.

Műszeres analitikai módszerekkel történő, forrást meghatározó vizsgálatok lehetnek:

1.DNS-tipizálás gélelektroforézissel vagy kapilláris elektroforézissel;

2.műanyagok összehasonlítása infravörös spektroszkópiával;

3.polimerek PyGCMS- (pirolízis – gázkromatográf – tömegspektrométer) vizsgálata;

4.üvegek összehasonlítása;

5.kábítószerek kémiai profiljának meghatározása.

Műszeres analitikai vizsgálatok nélküli, forrást meghatározó vizsgálatok lehetnek:

1.kézírás-összehasonlítás;

2.ujjnyom-azonosítás;

3.nyomszakértői azonosító tevékenységek (eszköznyomok, lábbelinyomok stb.);

4.szőrképletek összehasonlító vizsgálata;

5.sebek összehasonlító vizsgálata;

6.talajminta (vakolatminta) mikroszkópos összehasonlítása;

7.csontleletek vizsgálata;

8.rész-egész vizsgálatok (törésfelületek stb.).

Az emberi tévedés lehetőségének csökkentése érdekében a műszeres analitikai eszközök nélkül végzett azonosítást megerősítésként egy másik képzett szakértőnek is meg kell ismételnie.

C) A bűnjeltárgy és adott hatás közti kapcsolat meghatározása. Ezekkel a módszerekkel vizsgálja a szakértő, hogy a vizsgált elváltozás létrejöhetett-e adott esemény hatására; másrészt vizsgálhatja azt is, hogy az adott hatás lefolyhatott-e egy bizonyos módon. Ennek szakértői eszköze lehet a kísérlet, aminél fontos követelmény, hogy más verziók (hipotézisek) alátámasztására vagy kizárására is alkalmas legyen. Ilyen vizsgálatok lehetnek:

a)ruházat károsodásainak vizsgálata;

b)sebek keletkezési mechanizmusainak vizsgálata;

c)a vérnyomelemzés;

d)a zárak nyitásának vizsgálata;

e)a tűz mozgásának nyomai (keletkezési helyének meghatározása).

D) A rekonstrukció során a szakembereknek figyelembe kell venniük minden kontextusos információt, tehát az esemény egész „forgatókönyvét”. Nem uralhatja a rekonstrukciót egyetlen verzió. Valamennyi, az eljárás során felmerült adatot értékelni kell. Emellett mindig meg kell fontolni alternatív magyarázatok lehetőségét is. Ilyen rekonstrukciós tevékenység lehet:

a)lőirányok meghatározása;

b)a halál okának, körülményeinek komplex meghatározása;

c)a közlekedési balesetek során a jármű útvonalának, lassulásának rekonstruálása stb.

E) A mennyiségi mérésekre épülő meghatározások. Ezek között is megkülönböztethetünk műszeres analitikát használó és nem használó módszereket.

Műszeres analitikára és mennyiségi mérésre épül például:

a)a véralkohol-vizsgálat;

b)a kábítószerek hatóanyag-tartalmának vizsgálata;

c)lényegében minden súly- és távolságmérés.

Nem használ műszeres analitikai eszközöket, de mennyiség meghatározására épül az értékbecslő, kárbecslő munkája.

F) Nem technikai jellegű azonosító tevékenységeknek tekintjük mindenekelőtt a pszichológiai, elmeorvosi vizsgálatokat, diagnosztikai megállapításokat. Ugyanis ennek során a vizsgált személy egyes megismert, sajátos vizsgálati módszerekkel feltárt tulajdonságait többé-kevésbé előre definiált kategóriákba (diagnózisokba) sorolják.

A pszichológiai vizsgálat soft területein a sajátos eszközökkel feltárt ismérveket a szakember saját szakmai tapasztalataival, esetleg szakirodalmi adatokkal veti össze, és így nyilatkozik: például a vallomás élményszerű előadására.

Idetartozhat bizonyos szempontból az adatbányászat kriminalisztikai felhasználása, amikor például telefonok híváslistáiból, mobiladótornyok cellainformációiból történik olyan hívószám-azonosítás, ami elvezethet az elkövetőhöz. Hasonló adatbányászat szükséges az autópálya-fizetőkapuk által rögzített rendszámok, más esetekben a bankszámlaszámok stb. azonosításához is.

Az elkövetők személyiségprofiljának megalkotása szintén tartalmaz azonosítási mozzanatokat. Az FBI alárendeltségébe tartozó Viselkedéstudományi Egység (BSU) munkatársai soft pszichológiai és szociológiai eszközökkel, a nyomozók által aprólékosan összegyűjtött, részletes ügyadatokban azonosítani tudják azokat a kézjegyértékű mozzanatokat, amelyek az elkövetőre jellemzők, így akár különböző bűncselekményeket is összekapcsolhatnak, felfedve a sorozatjelleget.

2.8.2. A klasszikus kriminalisztikai azonosítás

Azonosítás alatt annak megállapítását vagy kizárását értjük, hogy a vizsgált nyomok, nyomatok, illetve minták azonos nyomokozótól származnak vagy származhatnak-e. Az azonosítás objektumai:

a)az azonosítandó, tehát az ismeretlen nyomokozó tárgy vagy személy;

b)az azonosító vagy összehasonlító minták.[56]

Az azonosítás során általában helyszíni nyomot (a bűncselekmény „eredményét”) hasonlítják össze másik helyszíni nyommal vagy ellenőrzött körülmények közt felvett, elkészített nyomattal (mintával).

Például írásszakértés során „nyom” alatt az ismeretlen körülmények közt keletkezett bűnjelet értjük, „minta” alatt pedig az ellenőrzött körülmények közt felvett próbaírást.

Az öt úgynevezett klasszikus kriminalisztikai szakértői terület hagyományosan a következő: nyom-, ujjnyom-, írás-, okmány- és fegyverszakértés. (Ezek közül most az okmányszakértésnek nem szentelünk különösebb figyelmet, mivel részletesen foglalkozunk ezzel a 8. fejezetben.)

A már a korábbi fejezetekben érintett (részletezett) klasszikus kriminalisztikai szakértői területek nem rendelkeznek úgynevezett anyatudománnyal. Felhasználnak (természet-) tudományos eredményeket, illetve azokra építkeznek, de ők maguk nem részei egyetlen természettudománynak sem. A nyomszakértés felhasználja a fizika és a kémia eredményeit, a fegyverszakértés, amely felfogható a nyomszakértés különös ágaként is, ezenfelül felhasználja a műszaki és a hadtudományok eredményeit is.[57]A daktiloszkópia anatómiai, antropológiai eredményeket, az írásszakértés a fiziológia és a pszichológia egyes tételeit hasznosítja, azonban végső soron valamennyi szakterület „vonalkák nézegetésén” alapul, szabatosabban fogalmazva képi információk vizuális összehasonlításán.

A klasszikus kriminalisztikai szakterületeken az azonosítás metodológiáját talán legigényesebben a daktiloszkópia dolgozta ki. Ez az úgynevezett ACE-V módszer; mutatis mutandis a többi klasszikus szakterületre is alkalmazható:

A (analysis), azaz elemzés;

C (comparison), azaz összehasonlítás;

E (evaluation), azaz értékelés;

V (verification), azaz megerősítés.

Az első három lépés a gyakorlatban egymásba folyik; értékelés történik már az analízis során is (például a nyom alkalmatlanságának kimondása), és történhet az összehasonlítás során is, azt mintegy rövidre zárva. (Kizárást sokkal gyorsabban ki tud mondani a szakértő, mint azonosságot.)

2.8.2.1. Elemzés („A”)

Bevezetésként vázoljunk fel egy idealizált iskolapéldát az analízis működésére! A vizsgált nyom gipszöntvényként érkezik a szakértőhöz. Az elemzés lépései során az alábbi tulajdonságok derülnek ki:

1.a nyom lábbeli nyoma;

2.a nyom 43-as lábbeli nyoma;

3.a nyom valószínűleg sportcipő nyoma;

4.a nyom X gyártó teniszcipőjének a nyoma;

5.a nyom X gyártó Y fantázianevű luxusteniszcipőjének a nyoma;

6.irodalmi adatok és nemzetközi adatbázisok alapján tudható, hogy X cég Y cipőjét 2011 és 2013 közt forgalmazta, de 2013-ban a gyártósor átállítása miatt a talpon látható márkajelzés egyik betűjét tüntették fel: ezt a hibát a termék kivezetéséig nem korrigálták;

7.a nyomban látható márkajelzéshiba alapján a nyomot okozó cipőt 2013-ban gyártották;

8.a nyomot okozó cipő nem vadonatúj: a gipszöntvénnyel sikerült rögzíteni tizenöt olyan mikroméretű sajátosságot, amik valószínűleg a rendeltetésszerű használat során jöttek létre véletlenszerű helyeken, véletlenszerű méretben és alakban.

Az összehasonlítás tényleges megkezdése előtt az elemzés lépéseit elvégezzük a másik nyomon vagy a nyomaton (mintán) is. Ennek során akár az elején kizárást tudunk végezni. (Például mert 45-ös méretű bakancsról van szó a másik esetben.)

A klasszikus azonosításelmélet egyik leglényegesebb fogalma a „sajátosság”. Minden dolog számtalan tulajdonsága alapján jellemezhető, és e tulajdonságok szintén számtalan értéket vehetnek fel. Ezek összessége a dolog sajátossága. A kriminalisztika egyik alapvető axiómája, hogy minden dolog egyedi, tehát két dolog esetében mindig lesz legalább egy olyan tulajdonság, ami eltérő az egyikben és a másikban is. Ráadásul a legtöbb tulajdonság pontos értéke folyamatosan változik.

Az analízis vagy elemzés során az objektum összetett minőségeit tulajdonságokra kell felbontani. Az analízis a végtelen sok tulajdonság egységét felbontja, így ki tud nyerni egyszerű, összevetésre alkalmas tulajdonságokat. Ez a szellemi művelet egyfajta absztrahálás: a szinte végtelen sok tulajdonság, sajátosság közül kiválaszthatók azok, amelyek vizsgálhatók, amelyek az összehasonlított tárgyakban egyaránt megvannak vagy meglehetnek, illetve amelyek egyidejű fennállása a két tárgyban a tárgyak kapcsolatát igazolhatja.

A daktiloszkópiában ilyen sajátossági pontok a minúciák, az ujjnyomot alkotó bőrfodorszálak megszakadásai és elágazásai. A daktiloszkópiai nyom úgy keletkezik, illetve a nyom akkor minősül daktiloszkópiainak, ha az ujjakon, tenyereken, talpakon lévő bőrfodorszálak a felülettel érintkezve, a felületre az őket borító biológiai anyagot felhordva alaki jellemzőiket leképezik. A daktiloszkópiai nyom tehát a bőrfodorszál méretének és lefutásának rajzolata a felületen. A daktiloszkópiai nyom mint sajátos rajzolatban hátramaradt biológiai anyagmaradvány nagyon sok tulajdonsággal rendelkezik (vegyi összetétel, kémhatás, hőmérséklet stb.), ami a daktiloszkópiai azonosítás szempontjából indifferens. A daktiloszkópiai azonosítás szempontjából kizárólag a leképeződött rajzolat egyes jellegzetességei számítanak „sajátosságnak”, más tulajdonságra a daktiloszkópia nincs figyelemmel. Ez tehát egyfajta absztrakció.

Az analízis során születik döntés arról is, hogy a vizsgált nyom azonosításra alkalmas-e egyáltalán. Az alkalmatlan nyomok összehasonlítására nem kerül sor. Egyes esetekben az alkalmasság kritériumait a szakmai protokollok kifejezetten tartalmazzák, más esetekben nem.

Például hazánkban a daktiloszkópiai nyomtöredékek esetében tíz sajátossági pontnak kell meglennie, hogy a nyomot egyedi azonosításra alkalmasnak minősítsük, és megkezdhessük az összehasonlítást.

(Más országokban ez lehet több vagy kevesebb is. Vannak olyan országok, ahol egy ujj alkalmasságához 12 sajátossági pontra van szükség, azonos kéz két ujja esetén viszont már 8–8 sajátossági pont elegendő lehet.) E küszöböket az egyes országok (szakértői intézetek vagy testületek) antropológiai vizsgálatok és matematikai számítások alapján határozták meg. Cummins és Midlo számításai alapján tíz sajátossági pont megismétlődésének valószínűsége nagyjából 1:10^32, azaz egy a tíz a harminckettedikenhez. Lábbelinyomok azonosítása során ugyancsak léteznek valószínűség-számítási modellek a sajátosságok ismétlődési esélyének meghatározására. Más esetekben ilyen küszöb nincs. Az analízis eredményeként a szakértő felelőssége annak meghatározása, hogy a vizsgált tárgy azonosításra alkalmas-e, azaz megkezdhető-e az összehasonlító vizsgálat.

2.8.2.2. Összehasonlítás („C”)

Az összehasonlítás során a kiválasztott sajátossági pontok összevetése történik meg. Ez a gyakorlatban általában először az analízisek eredményeivel kezdődik: méret, fajta stb. azonos. A fenti lábbelinyomos iskolapéldánál maradva: tegyük fel, hogy mindkét vizsgálati tárgy X gyártó Y márkájú, 2013-ban gyártott cipőjének nyoma. Ezt követően megkezdődhet az analízis során feltárt egyéb sajátosságok összevetése, ami általában a képi információk vizuális összehasonlítását jelenti. A véletlenszerűen kialakult mikroméretű sajátosságok méretét, elhelyezkedését, alakját veti össze a szakértő.

Tapasztalataink szerint legtöbbször jellegzetes, referenciaként használható sajátossági pontok csoportját keresi a szakértő, és ahhoz viszonyítja a többi sajátossági pont helyzetét. A vizsgálat során az egyes sajátossági pontok elszigetelt összevetése mellett a teljes sajátossági komplexum összevetése is megtörténik. Tekintve, hogy minden dolog egyedi, a szakértő eltérő mikroméretű sajátosságokat is találni fog az összehasonlítás során.

2.8.2.3. Értékelés („E”)

Az értékeléskor történik az analízis és az összehasonlítás eredményének meghatározása, az azonossági vagy különbözőségi következtetések levonása.

Az értékelés nagyon fontos része a talált különbségek helyes interpretálása. A két vizsgált dolog közt, ahogy láttuk, mindig lesz különbség. A kérdés így az, hogy a különbség mivel magyarázható. Például lőfegyver azonosítása esetén problémát jelenthet, ha a vizsgált lövedék kilövése és az összehasonlító mintát biztosító szakértői próbalövés között a fegyverrel sok lövést adtak le: a használatból eredő kopás és egyéb sérülések pont az egyedi azonosítást lehetővé tevő alkatrészek alaki tulajdonságait változtathatják meg.[58] Lábbelik esetében hasonló veszély áll fenn: a véletlenszerűen kialakuló elváltozások, amik az azonosítást elősegítik, pont a használat, az igénybevétel során alakulnak ki. Így a nyomképzés és az összehasonlító nyomat beszerzése közti időben a meglévő sajátosságok átalakulhatnak, új helyeken új sajátosságok bukkanhatnak fel.

Az azonosítást végző szakértőnek pontosan tisztában kell lennie a nyomképződés folyamatával, hogy az esetlegesen talált eltérések ne vezessenek téves kizáráshoz.

Ugyanannak a hüvelykujjnak a két nyoma egymástól különböző lesz: még ha ugyanakkor, ugyanolyan festékkel, ugyanolyan papírra is történik a nyomatolás, merőben valószínűtlen, hogy valamennyi fodorszálból tizedmilliméterre pontosan ugyanakkora szakasz képződik le. Sőt a festék és az ujjakat borító biológiai anyag egymáshoz viszonyított aránya is különbözni fog. Szerencsére ezek a jellemzők nem szükségesek a daktiloszkópiai szakértői munkához. Magában az absztrakt rajzolatban is lehetnek ugyanakkor különbségek, amelyek alapvetően kizárási okok a daktiloszkópiában, egyes esetekben mégis magyarázhatók. Ilyen a bőr sérülése; metszett, horzsolt, égett vagy lemart területek. Ha ezeken kívül van elég sajátossági pont, és azokban nincs különbség, akkor az egyik nyom esetén tapasztalt sérülés nem zárja ki az azonosságot.

Más esetekben a bőr és a felület találkozása okozhat változást: a fodorszál rendelkezik magassággal és szélességgel, azaz adott esetben képes a térben mozogni, meg tud dőlni. Ha nem merőlegesen, hanem szögben ér a bőr a felülethez, vagy különösen nagy erővel, akkor a fodorszál elhajolhat, lelapulhat. Két folyamatos fodorszál közt a megszakadás gyakori minúcia. Ez normál esetben pont így is képződik le. Ha azonban szögben, ferdén nyomódik a felületre, a fodorszál vége rá tud hajolni a mellette futó fodorszálra, és a leképződött rajzolat máris elágazásnak mutatja a minúciát. Ráadásul az ellenkező irányból nyomódva a másik irányba hajolhat a fodorszál vége, a másik mellette futó fodorszálra ráhajolva, így ebben az esetben a másik oldalon látunk elágazást.

Az értékelés eredménye lehet kategorikus azonosítás, kategorikus kizárás vagy valószínűségi vélemény a két véglet közt. Dialektikusan szemlélve a valószínűségi vélemény az eggyel magasabb osztálynál kategorikusnak minősülhet. Ismét a fenti sportcipős példánál maradva:

a)kategorikus egyedi azonosítás nem történt, de az kategorikus vélemény, hogy a nyom 2013-ban gyártott Y fantázianevű sportcipő; vagy

b)pontos véleményt nem lehet adni, a cipő valószínűleg X gyártmány, de az kategorikus vélemény, hogy 43-as sportcipőről beszélünk.

Ezt az osztályozó vagy csoportba soroló azonosítást nevezi a szakzsargon csoportazonosításnak.

2.8.2.4. Megerősítés („V”)

Az igazolás során egy másik szakértő megismétli a vizsgálatot úgy, hogy az előző vizsgálat eredményéről nem tud semmit. Az értékelés eredménye akkor tekinthető igazoltnak, ha a másik szakértő is ugyanarra a következtetésre jut.

Az igazolás jelentőségét az adja, hogy a fenti ACE-V módszer, illetve eleve a képi információk vizuális összehasonlítása sokak szerint nem tudomány; lévén nehezen számszerűsíthető, nehezen standardizálható eljárás, amelynek során rendkívül hangsúlyos szerepet kap a szakértő saját gyakorlata, saját meggyőződése.

Bármely egyedi, statisztikailag nem duplikálható esemény aprólékos vizsgálatánál rendkívül nehéz a bizonyító erő számszerű megbecsülése. Ugyanakkor statisztikailag nem duplikálható, véletlenvezérelt és egyedinek tekinthető esemény például a szilárd tárgyak törése is.

A klasszikus kriminalisztikai szakértői területek szinte kívül esnek a természettudományokon és az analitika szabályain. Éppen ezért, mivel eredményeik, főleg a tévedés lehetősége általában pontosan nem számszerűsíthető, valami más módszerrel kell a szakértői tévedés vagy „önkény” lehetőségét csökkenteni (kizárni). Erre szolgál a második szakértő független vizsgálata. (Az esetleges tévedésekről a 14. fejezetben még írunk.)

Felhasznált irodalom

Erdei Árpád: Az azonosító ismérvek állandóságának néhány kérdéséről az igazságügyi lőfegyvertanban. Belügyi Szemle, 8. (1970), 8. 330–359.

Erdei Gábor: A földrajzi profil. Magyar Rendészet, 12. (2012), 4. 13–16.

Füredi Sándor: Bayes-elvű statisztikai értékelés tipikus hibái. In Tóth Éva – Belovics Ervin (szerk.): A büntetőeljárás segédtudományai. Budapest, Pázmány Press, 2015. Ch. V.3.5. 375–376.

Illár Sándor (szerk.): Krimináltaktika. Budapest, RTF, 1983.

Istvanovszki László: Bűnelemzés a modern bűnüldözésben. Budapest, KRE Patrocinium, 2012.

Katona Géza: A nyomok azonosítási vizsgálata a büntetőeljárásban. Budapest, KJK, 1965.

Kármán Gabriella: Új utak a kriminalisztikai szakértői területeken. Kézirat. Budapest, OKRI, 2021.

Korinek László: Az építészeti bűnmegelőzés. In Korinek László: Félelem a bűnözéstől. Budapest, KJK, 1995. 185–218.

Mátyás Szabolcs: Bűnözésföldrajz. Egyetemi jegyzet. Budapest, Didakt, 2019.

Mátyás Szabolcs – Mészáros Bence – Szabó Imre: Prediktív rendészet. In Ruzsonyi Péter (szerk.): Közibiztonság. Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2020. 1895–2064. Budapest, NKE, 2021.

Nyitrai Endre: Bűnelemzés a nyomozásban. In Gaál Gyula – Hautzinger Zoltán (szerk.): Modernkori veszélyek rendészeti aspektusai. Pécsi Határőr Tudományos Közlemények XVII. Pécs, Magyar Hadtudományi Társaság Határőr Szakosztály Pécsi Szakcsoport, 2015. 141–149.

Petrétei Dávid: Gondolatok a kriminalisztikai azonosítás-elméletről. Belügyi Szemle, 68. (2020), 2. 7–22. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2020.2.1

Sallai János: Bűnözésföldrajz: a rendőrség szolgálatába állított tudomány. Belügyi Szemle, 62. (2014), 9. 95–107.

Vári Vince: A Data Envelopment Analysis alkalmazása a bűnüldözés relatív hatékonyságának hazai modellezésére. In Gaál Gyula – Hautzinger Zoltán (szerk.): Modernkori veszélyek rendészeti aspektusai. Pécsi Határőr Tudományos Közlemények XVII. Pécs, Magyar Hadtudományi Társaság Határőr Szakosztály Pécsi Szakcsoport, 2015. 191–200.

Ajánlott irodalom

Angyal Miklós – Dérczy Katalin – Surányi Imre – Sétáló Judit: Személyazonosítás ante-mortem és post-mortem radiológiai felvételek összehasonlító vizsgálata alapján. Magyar Radiológia, 71. (1997), 1. 7–9.

Antal Dániel: Lehet-e nyilvános a nyomozás? Pécsi Határőr Tudományos Közlemények XIV. Pécs, Magyar Hadtudományi Társaság Határőr Szakosztály Pécsi Szakcsoport, 2013. 351–358.

Anti Csaba László – Gárdonyi Gergely (szerk.): Krimináltechnikai kézikönyv. Módszertani útmutató bűnügyi technikusoknak 2. Budapest, Semmelweis, 2020.

AS (2013) AS 5388.3 / 2013 Australian Standard of Forensic Analysis – Part 3: Interpretation

Balláné Füszter Erzsébet: Az azonosítás és az azonosíthatóság kérdése a kriminalisztikában. In Korinek László (szerk).: Értekezések a rendészetről. Budapest, NKE, 2014. 345–358.

Balláné Füszter Erzsébet: Krimináltechnika. Budapest–Pécs, Dialóg Campus, 2019.

Boda Mihály: Az azonosság egy jellemzője: a Leibniz-elv. In Boda Mihály: Az emberi tudatosság: Filozófiai problémák és megoldások. Budapest, L’Harmattan, 2007. 13–27.

Cole, Simon A.: More than zero: Accounting for error in latent fingerprint identification. The Journal of Criminal Law & Criminology, (2005), 3. 985–1078.

Czebe András: A kriminalisztikai azonosítás törvényszerűségei. Magyar Bűnüldöző, (2017), 1–2. 67–74.

Czebe András: Az emberi tudatból visszatükröződő pszichikai jelenségek egyes azonosításelméleti kérdéseiről. In Keserű Barna Arnold (szerk.): Doktori Műhelytanulmányok 2017. Győr, Széchenyi István Egyetem Állam- és Jogtudományi Doktori Iskola, 2017. 41–57.

Czebe András: A forenzikus azonosság fuzzy halmaza. Ügyészek Lapja, (2020), 2–3. 7–18.

Czebe András: A forenzikus azonosság mögött rejlő objektív dialektikus viszony. Doktori értekezés. Győr, Széchenyi István Egyetem Állam- és Jogtudományi Doktori Iskola, 2020.

Fenyvesi Csaba: A kriminalisztika mint a bűnügyi sakkjátszma tudománya. In Gaál Gyula – Hautzinger Zoltán (szerk.): Szent Lászlótól a modernkori magyar rendészettudományig. Pécsi Határőr Tudományos Közlemények XVIII. Pécs, Magyar Hadtudományi Társaság Határőr Szakosztály Pécsi Szakcsoport,2016. 189–201.

G. Havas Katalin: Az azonosság törvénye a hagyományos és a modern formális logikában. Budapest, Akadémiai, 1964.

Gárdonyi Gergely: A kriminalisztika szerepe a katonai bűncselekmények nyomozásában. Kézirat. Budapest, 2021.

Hautzinger Zoltán: A kriminalisztikai azonosítás elmélete. In Deres Petronella – Homicskó Árpád Olivér (szerk.): 65 Studia in honorem Lajos Kovács. Budapest, Károli Gáspár Református Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar, 2014. 142–150.

Jaynes, Edwin T.: Probability theory. The logic of science. Cambridge, Cambridge University Press, 2010.

Kármán Gabriella: A klasszikus kriminalisztikai vizsgálatok az automatizáció lehetőségeinek szemszögéből. In Irk Ferenc (szerk.): Kriminológiai Tanulmányok 40. Budapest, OKRI, 2003. 254–288. Online: www.okri.hu/images/stories/KT/kt40_2003_sec.pdf

Kármán Gabriella: A krimináltechnika és az igazságügyi szakértői diszciplínák fejlődéstörténetének legújabbkori eseményei. In Vókó György (szerk.): Kriminológiai Tanulmányok 49. Budapest, OKRI, 2012, 70–86. Online: www.okri.hu/images/stories/KT/kt49_2012_sec.pdf

Kármán Gabriella: A kriminalisztikai szakértői bizonyítás. A hiteltérdemlőség építőkövei. Budapest, Országos Kriminológiai Intézet, 2019.

Kármán Gabriella: A kriminalisztikai bizonyítás elmélete. Kézirat. Budapest, 2021. 1–9.

Kertész Imre: A kriminalisztikai azonosítás elmélet néhány aktuális kérdése. Bűnügyi Technikai Közlemények, 1972.

Kunos Imre: Bűnelemzés. Budapest, ORFK, 1997.

Mátyás Szabolcs: A bűnelemzés kartográfiai lehetőségei – avagy a bűnözési térképek alkalmazása a mindennapi rendőri munka során. Pro Publico Bono – Magyar Közigazgatás, (2017), 2. 158–175.

Mátyás Szabolcs: A településszerkezet és a bűnözés összefüggései a magyar főváros példáján. Belügyi Szemle, 66. (2018), 5. 105–115. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2018.5.6

Mátyás Szabolcs: A térinformatika a hazai rendvédelmi szervek gyakorlatában. In Balázs Boglárka (szerk.): Az elmélet és a gyakorlat találkozása térinformatikában. VIII. Debrecen, Debreceni Egyetemi Kiadó, 2017. 217–222.

Metenko, Jozef: Kriminalistické technické metody. In Luděk Lukáš (szerk.): Bezpečnostní technologie, systémy a management III. Zlín, VeRBuM, 2013. 361–394.

Mészáros Bence: A kriminálstratégia szerepe a bűnözés elleni küzdelemben. Belügyi Szemle, 64. (2016), 11. 72–80. Online: https://doi.org/10.38146/BSZ.2016.11.4

Nogel Mónika: A szakértői bizonyítás aktuális kérdései. Budapest, HVG-Orac, 2020.

Nyitrai Endre: A szervezett bűnözés elleni küzdelem büntetőjogi és kriminalisztikai megközelítésből. PhD-értekezés. Pécs, PTE ÁJK Doktori Iskola, 2017.

Orbán József: Evidence, probability and ROC in crime cases. In Towards a better future: Democracy, EU integration and criminal justice I. Bitola, Faculty of Law – Kicevo, University St. Kliment Ohridski, 2019. 55–64.

Orbán József: A bűnügyi játszma esélyeinek megfordítása – valószínűség, hihetőség és megbízhatóság a terrorcselekmények előrejelzésében. In Gaál Gyula – Hautzinger Zoltán: A hadtudománytól a rendészettudományig – Társadalmi kihívások a nemzeti összetartozás évében. Pécsi Határőr Tudományos Közlemények XXII. Pécs, Magyar Hadtudományi Társaság Határőr Szakosztály Pécsi Szakcsoport, 2020. 211–225.

Orbán József: Bayes-hálók a bűnügyekben. PhD-értekezés. Pécs, PTE ÁJK Doktori Iskola, 2018.

Szabó János: A bűnügyi kockázatelemzés lehetőségei a rendőrségen. RT, 2020/3. 81–97.

Szigeti József: Azonosság és nem-azonosság azonossága. Magyar Filozófiai Szemle, (1998), 4–6. Online: http://epa.oszk.hu/00100/00186/00002/9846szigeti.html

Taroni, Franco – Silvia Bozza – Alex Biedermann – Paolo Garbolino – Colin Aitken: Data analysis in forensic science. A Bayesian decision perspective. John Wiley and Sons, 2010. Online: https://doi.org/10.1002/9780470665084

Vargha László (szerk.): A valószínűség szerepe az igazságszolgáltatásban. Pécs, PTE ÁJK, 1979.

Vargha László: A büntetőjogi azonosítás elmélete és a kriminalisztikai szakértői vizsgálatok. In Vargha László (szerk.): Kriminalisztika (egyetemi jegyzet), XIII. fejezet. Budapest, Tankönyvkiadó, 1969. 232–254.

Vargha László: Út-idő diagram. Belügyi Szemle, 15. (1977), 8. 16–25.

II. rész
Krimináltechnika

Bevezető gondolatok

Ahogy az Előszóban is jeleztük, nézetünk szerint az objektivitásra törekvő krimináltechnika (a technikai azonosítás) elsőbbséget élvez a számos szubjektív, kevésbé megbízható elemet magában hordó krimináltaktikával (a személyi azonosítással) szemben. Például a III. részben tárgyalt vallomásokkal (kihallgatásokkal) szemben. Éppen ezért a II. részben a kriminalisztika piramismodelljében már felvázolt „segítők, mediátorok” következnek. Így a nyomok, anyagmaradványok, okiratok, elektronikus adatok, kiegészülve az ezeket vizsgáló szakértőkkel (szakvéleményeikkel) és a speciális technikai eszközökkel, módszerekkel.

3. fejezet
Nyomtan

3.1. A nyom fogalma

A „nyom” a kriminalisztika egyik leglényegesebb fogalma. Gondoljunk csak arra, hogy a nyomozás szóban is benne rejlik. S nem csak magyarul: a latin investigatio szó az in (benne, rajta) és a vestigium (lábnyom, állat nyoma) szavak összetételéből alakult ki, tehát ma angolul és az újlatin nyelveken „nyomozni” végső soron annyit tesz, mint állatot annak lábnyomain követni, cserkészni.

A traszológia a francia (és angol) trace (nyom) és a görög logosz (tan, tudomány) összevonásából született. Végső soron a latin tractus szó, vagyis vonalhúzás, -vonás. (Az angol trace evidence ugyanakkor nem a nyomokat, hanem a mikro-anyagmaradványokat jelenti.)

Legtágabb értelemben nyomnak tekintünk minden olyan elváltozást, jelenséget vagy jelet (és adatot, információt), ami a bűncselekmény (vagy még pontosabban: a kriminalisztika segítségével vizsgált esemény) hatására vagy következtében jött létre.[59] Ebben a legtágabb értelemben beszélhetünk emléknyomokról, amiket majd a személyi bizonyítás krimináltaktikai módszereinél tárgyalunk. Beszélhetünk a kibertérben keletkezett digitális nyomokról, illetve a tárgyiasult elváltozásokról. (Lásd erről az alábbi ábrát.)

3. ábra: A nyom fogalma a legtágabb értelemben

Forrás: a szerző

A tárgyiasult elváltozások, a tág értelemben vett nyomok ugyancsak feloszthatók szűkebb (traszológiai értelemben vett) nyomokra, anyagmaradványokra, (bűnjel-) tárgyakra és végül tárgyak, elváltozások egymáshoz képesti elhelyezkedésére. (Lásd erről a következő ábrát.)

4. ábra: A nyom tágabb fogalma

Forrás: a szerző

A legtágabb értelemben vett nyomfogalmat értelemzavaró jellege miatt nem használjuk. Tág értelemben vett nyomok alatt a cselekmény által okozott fizikai elváltozásokat értjük, szűk értelemben vett nyomok alatt pedig a nyom traszológiai fogalma alá tartozó elváltozásokat.

Például bűnügyi szempontból a lőfegyverből leadott lövés ballisztikai folyamatának minden fázisa létrehoz értékelhető elváltozásokat. Ezek a lövési szakaszok és a nyomhordozók függvényében eltérőek, mivel másfajta nyomokról beszélünk, amelyek a lövedéken vagy a lőszerhüvelyen keletkeznek, amelyek a lövés során a fegyverből kicsapódó lőporgázok keletkeztében jönnek létre, vagy éppen amelyeket a becsapódás okoz.[60]

A szűkebb, traszológiai, nyomtani értelemben vett nyom fogalmi összetevői hazánkban szerzőnként eltérnek. A minden fogalomban megtalálható pontok általában a következők: a nyom olyan tárgyi elváltozás, ami visszatükrözi az azt okozó test alak- és méretbeli tulajdonságait, így lehetővé téve annak azonosítását. A bővebb fogalom szerint is a nyom morfológiai jellemzői számítanak, amik információval szolgálnak a nyomképzőről és a nyomképződés folyamatáról is. Tehát a morfológia mellett a fogalomba emelték a nyomképződés folyamatát is, ami minőségi bővülés. Következtetést tudunk levonni ugyanis a hatásra, kölcsönhatásra, annak jellegére is.

Elméleti fejtegetés helyett egy gyakorlati példa: más nyomot hagy a fegyver, ha rászorítják a meglőtt felületre, más nyomot hagy tíz centiméter és megint más nyomot hagy tíz méter távolságból, jóllehet a fegyver ugyanaz marad.

A morfológia és a nyomképződés folyamata mellett ezért egyes fogalmak tartalmazzák a nyomképző szerkezeti felépítésére, működésére utaló adatok tükröződését is.

Ismét egy gyakorlati példa: másképp működik, ezért más nyomot hagy az olló és a csapszegvágó; a hagyományos és a villanyborotva; a kerékpár és a kézikocsi két-két kereke stb.

Hogy teljes legyen a kép, megjegyezzük, hogy a II. világháború előtti hazai kriminalisztikai munkák nem foglalkoztak a nyom szűkebb és tágabb értelmével, kizárólag a tágabb értelemben használták azt.

Összegezve a fentieket, a nyom traszológiai fogalma:

A nyom olyan tárgyi elváltozás, ami visszatükrözi az azt okozó test alak- és méretbeli tulajdonságait, egyes szerkezeti és működési sajátosságait, illetve a nyomképződés folyamatát. Mindezek lehetővé teszik a nyomképző (nyomokozó) azonosítását, illetve a nyom keletkezési körülményeinek meghatározását.

A korábbi traszológiai nyomfogalmak a traszológia céljait szolgálták elsősorban, ami a nyom okozójának azonosítása. A kriminalisztikában azonban legalább ilyen fontos lehet a nyom keletkezési körülményeinek elemzése is.