Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐHANG

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Iréne Némirovsky

A KURILOF ÜGY

Fordította
Wiesner Juliska

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-144-2 EPUB
ISBN 978-963-559-145-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
L'Affaire Courilof

első kiadás: 1933.
az elektronikus változat az 1934. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító1930-as évekbeli francia plakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐHANG

Az egyik nizzai kávéház elhagyott teraszára egyszerre két ember érkezett. Mindkettőt a vörösen izzó szénnel töltött vaskosár vonzotta.

Őszi alkonyat volt. Szokatlanul hűvös az enyhe riviérai éghajlathoz képest. - Olyan az ég, mint Párizsban, - mondta egy asszony, miközben elhaladt a kávéház előtt és a rohanó felhőkre mutatott. Néhány pillanattal később megeredt az eső. A néptelen utcák képe egyszerre még zordabbra, még szomorúbbra vált. Az utcai lámpákat még nem gyújtották meg. A kávéház átnedvesedett vászonernyőjén itt-ott keresztül csurgott az esővíz.

A két férfi, - Léon M. és a másik, aki közvetlenül utána jött és lopva, figyelmesen nézte, mintha kutatna emlékezetében, hol látta már ezt az arcot, - egyszerre, egyforma mozdulattal hajolt az égő tűz fölé.

A kávéház belsejéből, különböző hangok összevisszasága hallatszott. Billiárdgolyók ütődése, az asztalhoz verődő evőeszközök csörgése, sakkfigurák tologatása. Ez a sokféle hang néha fülhasító koncertté szövődött.

Léon M. felemelte fejét és szorosabban összehúzta a szürke gyapjúsált nyaka körül. Ebben a pillanatban a másik férfi, aki vele szemben ült, halkan megszólalt:

- Marcel Legrand?

Most egyszerre végig az egész utcán és a kávéházi teraszon, felgyulladtak a villamoslámpák nagy gömbjei. A váratlan, vakító világosság hatására, Léon M... egy pillanatra elfordult.

A másik megismételte:

- Marcel Legrand?

A lámpák, bizonyosan valami áramzavar következtében, elhomályosodtak. Fényük néhány pillanaton keresztül remegett és libegett, mint a szabadba kitett gyertya lángja, aztán ismét felragyogtak és élesen világították meg Léon M... arcát, hajlott hátát, csontos kezét, törékeny csuklóját.

- Ön volt 1903-ban a Kurilof-ügy fővádlottja?

- 1903-ban? - ismételte lassan M...

Fejét oldalra hajtotta. Arcán gúnyos, fáradt kifejezés tükröződött. Könnyedén fütyörészett maga elé, mint valami öreg, didergő madár.

A férfi, aki vele szemben ült, hatvanötéves lehetett. Szürke, fáradt jelenség. Felső ajka gyakran idegesen megrándult és vele együtt a dús, valamikor szőke, de most már teljesen megőszült bajusz is. Sápadt arcán türelmetlen, keserű kifejezés tükröződött. Élénk, átható tekintetű, gyanakodó kifejezésű szeme hirtelen lángolt fel s jóformán még ugyanabban a pillanatban kialudt.

M... vállat vonva folytatta:

- Nagyon sajnálom, de nem emlékszem, hogy ismertük volna egymást. Mostanában nagyon rossz az emlékezőtehetségem...

- Nem emlékszik már a detektívre, aki valamikor testi épségére ügyelt fel? Aki egy éjszaka, mikor ön a Kaukázusból Szent Pétervárra indult, nyomon követte?

- De sikertelenül. Most már emlékszem, - bólintott M...

Jóleső érzéssel dörzsölte össze melegtől elzsibbadt kezét, ötven éves volt, de sokkal idősebbnek és betegnek látszott. Melle keskeny volt, arcának kifejezése sötét és gúnyos, szája szép és különös, rossz fogai töredezettek, sápadt, magas homloka zárkózott. Koromfekete szeme sötét lánggal égett.

- Parancsol cigarettát! - kérdezte halkan.

- Itt lakik Nizzában, Monsieur Legrand?

- Igen.

- Visszavonult a munkától, ha szabad így kifejeznem magami

- Szabad!

M... felsóhajtott. Cigarettára gyújtott, de egyszer sem szippantott belőle, csak nézte, amint lassan elhamvad ujjai között. Aztán ledobta a földre és hosszan rátaposott.

- Régen volt, - mondta végre észrevétlen mosollyal. - Nagyon régen.

- Igen. Annakidején éppen engem bíztak meg a kihallgatásával... mindjárt, amikor letartóztatták a merénylet után...

- Igen! - suttogta M... tökéletes közömbösséggel.

- Sohasem tudtam kinyomozni igazi nevét. Egyetlen ügynökünk sem ismerte, sem Oroszországban, sem sehol másutt. Kérem, szerezze meg nekem ezt az örömet, most, amikor már úgy sincs semmi jelentősége a dolognak! Mondja, ugye, 1905 előtt, ön volt a svájci anarchisták szövetségének egyik vezetője?

- Sohasem voltam vezető, mindig alárendelt szerepem volt.

- Ugyan!

M... fáradt kis mosollyal bólintott.

- Igen, elhiheti bátran, kedves uram...

- Hát később? 1917-ben és azután? Ugye, nem tévedek, akkor is benne volt a...

Látszott, hogy keresi a szót, amellyel tökéletesen kifejezhetné gondolatát. Végül is elmosolyodott. Hosszú, hegyes fogai kivillantak sápadt ajka közül.

- Akkor is ott volt a húsos fazéknál, - mondta és széles mozdulatot írt le. - Akarom mondani, úszott az árral?

- Igen... az árral...

- A Cseka?

- Kedves uram, egy kissé mindenben részt vettem. Azokban a nehéz időkben, mindenki azt csinálta, amit lehetett.

Finom, vékony ujjaival ütemesen ütögette a márványasztalt.

- Tehát nem akarja megmondani a nevét? - nevetett a másik - Esküszöm, hogy jelenleg én is békés magánzó vagyok. Egyszerű kíváncsiság indít erre a kérdésre. Tudja, kicsit még mindig benne élek hivatásomban.

M... a hidegtől borzongva, lassú mozdulattal felhajtotta kabátja gallérját, azután meghúzta a sál két végét.

- Nem hiszem, - mondta nevetve, de közben egyre köhécselt. - Régi igazság: On revient toujours á ses premieres amours. És azonkívül, most már semmit sem mondana a nevem. Mindenki elfelejtette régóta.

- Megházasodott?

- Nem. Megőriztem a forradalmi tradíciókat, - mondta M... Ismét mosolygott. Gépies kis mosoly volt, mély barázdákat vágott ajka szögletébe. Letört egy darab kalácsot, két ujja közé fogta és lassan enni kezdett. Azután felhúzott szemöldökkel megkérdezte:

- És ön? Mi az ön neve, tisztelt uram?

- Ó én ... valamikor ez is titok volt... Baranof ... Iván Ivanics Baranof ... Tíz esztendőn át Őexcellenciája... Kurilof őkegyelmessége biztonságára ügyeltem fel. Mindig mellette voltam.

- Úgy?

Először történt, hogy a fáradt kis mosoly lehervadt M ... arcáról. Már nem nézte mint eddig, az esőáztatta néptelen utca egyetlen látványosságát, a közeli kirakatban álló, vakítóan megvilágított viasz próbababákat. Halkan, könnyedén köhécselt, azután nagy, ürespillantású szemét Baranofra emelte:

- És a családja? Nem tudja, mi történt Kurilof családjával?

- Feleségét a forradalom alatt agyonlőtték. A gyermekek talán még életben vannak. Szegény Kurilof... Emlékszik még? Ellenségei Cápának keresztelték.

- Vérszomjas és falánk, mindenki így beszélt róla - mondta M…

A kalács maradványait szétmorzsolta ujjai között. Olyan mozdulatot tett, mintha fel akarna állni, de az eső szakadatlanul esett, a kövezet csillogott az esőcseppektől. Súlyosan zuhant vissza a székre.

- Ön végig kitartott helyén, - mondta Baranof. - Meg tudná mondani, tulajdonképpen hány összeesküvésben vett részt?

- Annakidején? Vagy összesen?

- Összesen, - ismételte Baranof.

M... vállat vont.

- Kérdésével arra az amerikai újságíróra emlékeztet, aki Oroszországban jártában, meginterjúvolt. Nagyon érdekelte a statisztika és megkérdezte, hány embert öltem meg, mióta hatalmon vagyok. Mert haboztam a válasszal, ártatlan arccal megkérdezte: - Lehetséges volna, hogy elfelejtettet - Kis, vörös zsidó volt, Blumenthalnak hívták. A Chicago Tribune küldte Oroszországba.

Intett a pincérnek, aki keresztülhaladt a teraszon:

- Hívja ide azt a konflist!

A kocsi megállt a kávéház előtt.

Felállt és kezet nyújtott Baranofnak.

- Igazán mulatságos, hogy így találkoztunk...

- Nagyon mulatságos...

M… nyersen nevetett és oroszul meg kérdezte:

- De mondja csak... tulajdonképpen érdekelne, hányán haltak meg „gondoskodásunk“ következtében!

- Ugyan! - kiáltott fel Baranof és vállat vont. - Én, a magam részéről, már nem is emlékszem. Nekem teljesen mindegy.

- Igaza van, - bólintott M... Hangja közönyösen és fáradtan csengett. Aprólékos gonddal nyitotta ki nagy, fekete esernyőjét és cigarettára gyújtott a tűz mellett. A tűz hirtelen, éles fényt vetett lehajló hamuszínű arcára, kiálló pofacsontjaira, nagy, sötét, gondtelt szemére. Rendes szokása szerint nem szívta el a cigarettát. Beérte annyival, hogy egy pillanatig, félig lehunyt szemmel, beszívta füstje illatát, azután eldobta. Ujjával megérintette kalapját, azután elment.

Léon M... 1932. márciusában halt meg Nizzában, ahol utolsó éveit töltötte.

Könyvei között kis, fekete bőrtárcára bukkantak. Néhány tucat összetűzött, gépírásos papírlapot találtak benne. Az első oldalon, ceruzával, ez a felírás volt:

A KURILOF ÜGY

I.

Nizza, 1931.

1903-ban a forradalmi tanács megbízott, hogy likvidáljam a Kurilof ügyet. Annak idején ilyen esetben ezt a kifejezést használták: likvidálni. Most, életem végén, csak úgy tűnik fel, mint múltamnak egyik jelentéktelen epizódja. De hogy belekezdek önéletrajzomba, mégis erre gondolok elsősorban, mert tulajdonképpen ezzel kezdődött forradalmi szereplésem bár utána azonnal hosszú időre félbeszakadt.

Ettől a naptól kezdve egészen addig, míg hatalomra nem jutottam, teljes tizennégy év telt el. Ezt a tizennégy évet részint börtönben, részint száműzetésben töltöttem. Az októberi forradalom hamar elmúlt és utána megint csak száműzetés következett.

Ötven éves vagyok. Nagyon gyorsan telt el ez az ötven esztendő, emiatt nem panaszkodhatom sorsomra... De most egyszerre olyan hosszúnak tűnik az idő. Elviselhetetlenül hosszúra nyúlnak a napok.

1881. március 12-én születtem, eldugott kis szibériai falucskában, a Léna partján. Apám és anyám, mindketten politikai száműzöttek voltak. Akkor mindenfelé ismerték nevüket, ma már elfelejtették őket. Anyám Viktória Saltykof volt, apám Makszim Davidovics M…, a forradalmár.

Alig ismertem apámat. A börtön, a száműzetés, nem járulhattak hozzá a családi élet melegségéhez és bensőségéhez. Apám magasnövésű ember volt. Keskenyvágású szeme ragyogó, szempillái árnyékosak, nagy keze csontos, csuklója törékeny... Keveset beszélt, még a fülembe cseng kemény, szomorú kis nevetése. Amikor utoljára jöttek érte, hogy letartóztassák, még gyermek voltam. Megölelt. Csodálkozó, gúnyos pillantással nézett rám, ajka egy pillanatra fáradtan megrándult, mintha mosolyogni akarna. Kiment a szobából, majd ismét visszajött, mert elfelejtette magával vinni cigarettáit. Azután örökre eltűnt életemből. A fogságban halt meg, valamivel idősebb volt, mint én most. A Péter és Pál erődben pusztult el, ahová őszi áradáskor behatol a Néva vize.

Elfogatása után Genfbe költöztem anyámmal. Anyámra még egészen tisztán emlékszem. 1891-ben halt meg, tavasszal.

Betegesen karcsú nő volt, arca mindig sápadt, szemüveget viselt. A nyolcvanas évek intellektuelljének mintaképe. Még emlékszem rá a szibériai időkből is, mikoriban visszanyerte szabadságát. Akkor hat éves voltam. Öcsém később született.

Látom magam előtt, amint karjában tartotta a gyermeket, de nem szorította szívéhez. Olyan csodálatos, érthetetlen ügyetlenséggel fogta, mintha valami követ emelt volna fel az út széléről. Ijedten hallgatta, ha a gyermek sírt az éhségtől. Emlékszem, hogy reszketett a keze, valahányszor tisztába tette öcsémet, milyen ügyetlenül és bizonytalanul pólyázta be. Szép, hosszú, fáradt keze volt. Tizenhatéves korában, egyetlen pisztolylövéssel agyonlőtte a vjatkai csendőrfőnököt, mert szemeláttára kínzott egy öregasszonyt. Szegény teremtés politikai fogoly volt és a gazember erőltette, hogy betegen is vonszolja magát tovább az orosz nap alatt. Nyár közepén úgy éget a nap Oroszországban, mint a tűz.

Ő maga mondta el nekem az esetet. Akkor még sokkal fiatalabb voltam, semhogy egészen meg tudtam volna érteni, de talán érezte, hogy sietnie kell.

Még tisztán emlékszem, milyen különös érzésekkel hallgattam ezt a történetet. Még emlékszem csengő, éles hangjára, ahogy beszélt. Mert annyira más volt, mint az a türelmes, fáradt hang, ahogy különben beszélni szokott:

- Arra számítottam, hogy halálra ítélnek. Halálomat végső tiltakozásnak tekintettem a könnyel és vérrel teli világrend ellen.

Egy pillanatra elhallgatott, azután jóval halkabban tette hozzá:

- Megértesz, Lonja?

Arca, minden mozdulata hűvös és nyugodt maradt. Csak kipirult kissé. Nem várta be válaszomat, öcsém sírni kezdett. Sóhajtva emelte fel a gyermeket, egy pillanatig karjában tartotta, mint valami nehéz csomagot, azután ismét letette és tovább írta titkosírású leveleit.

Genfben a titkos szövetség egyik svájci megbízottja mellé osztották be, aki később, anyám halála után engem is nevelt.

A párt segélypénzeiből éltünk. Anyám ezenkívül még angol és olasz órákat adott. A téli ruhákat tavasz kezdetén tettük zálogházba, a nyári ruhákat meg ősszel... Mint a többi magunkfajta.

Anyám nagyon magas volt és sovány. Harmincéves korára már hervadt, mint egy öregasszony. Görnyedt, előre hajló válla mintha elviselhetetlen súllyal nehezedett volna gyenge mellére. Tüdőbajos volt. Jobb tüdeje teljesen elpusztult, de mindig csak azt szokta mondani:

- Hogyan törődhetnék magammal, ha szegény munkások vért köpnek a gyárakban? (Mert abban az időben így beszéltek a forradalmárok...)

Még csak el sem küldött bennünket maga mellől: hiszen a munkások gyermekeit is megfertőzi beteg édesanyjuk!

Mégis, emlékszem, hogy sohasem ölelt és csókolt bennünket. Talán ezért is voltunk olyan csendes, barátságtalan, rosszkedvű gyerekek. Vagy legalább is, én... Néha, ha nagyon fáradt volt, egyetlen egyszer kinyújtotta kezét és lassan, mélyen felsóhajtva, végigsimított hajunkon.

Magas, sápadt alakja, sárga fogai, a szemüveg mögött örökké pislogó szeme, finom, ügyetlen keze, amelyből mindig, mindent elejtett, ha odahaza a háztartásban dolgozott, amellyel nem tudott sem főzni, sem varrni, de örökké írta a titkosírású leveleket, gyártotta a hamis útleveleket... Már azt hittem, elfelejtettem arcvonásait (hiszen annyi év telt el azóta), de most, lassanként ismét kibontakozik emlékezetemből.

Havonta kétszer-háromszor áthajózott a Genfi tavon, Svájcból nyomtatványokat és bombákat csempészett Franciaországba. Engem mindig magával vitt. Talán, hogy hozzászoktasson a veszedelmekkel teli élethez, amely később majd az én osztályrészem is lesz. Hiszen születésem valósággal kötelezett erre a hivatásra, éppen úgy, mint a királyokat. De az is lehet, hogy fiatalságommal akart bizalmat ébreszteni a vámhivatalnokokban. Vagy egyszerűen csak azért, mert két öcsém időközben meghalt és nem akart egyedül hagyni a szállodában, és elvitt, mint ahogy nyárspolgár- asszonyok magukkal viszik gyermekeiket a moziba. Akárhányszor elaludtam a hajón. Többnyire tél volt. A tó ilyenkor elhagyatott, nehéz köd üli meg a vizet, az éjszakák hidegek.

A francia parton anyám néhány óráig otthagyott Baud-éknál, a majoroséknál, akik ott laktak a tó mentén. Hat vagy hét gyermekük volt. Még emlékszem a pirospozsgásarcú, egészségtől kicsattanó, ostoba kis parasztgyerekekre. Náluk mindig forró kávét kaptam, hozzá friss, meleg kenyeret és gesztenyét. Baud-ék háza, barátságos tűzhelyével, illatos kávéjával, vidám gyermekeivel, az én szememben maga volt a földi paradicsom. A háznak terasza is volt, azaz inkább valami nagy, fából összeácsolt erkélyféle, amely a tó fölé épült. Télen mindig tele volt hóval és jégcsapokkal...

Két öcsém volt, de mind a kettő meghalt. Ők is épp úgy éltek, mint én, egyedül, magukra hagyatottan a hotelszobában. Egyik két éves volt, amikor meghalt, a másik három.

Egészen tisztán emlékszem arra az éjszakára, amikor a második is meghalt. Szép, szőke, erős gyermek volt.

Anyám ott állt a régi, fekete faágy lábánál. Kezében égő gyertyát tartott és nézte a haldokló gyermeket. A földön ültem anyám mellett. Néztem elkínzott arcát, amelyet alulról világított meg a gyertyaláng. A gyermek testén egy-két rángás futott végig, azután csodálkozó, fáradt kifejezéssel oldalra fordította fejét és meghalt. Anyám nem mozdult. Csak keze remegett láthatóan, amelyikben a gyertyát tartotta. Végül mégis észrevett, valamit akart mondani (bizonyosan ilyesformát: - Lonja, a halál is csak a természetnek egyik megnyilvánulása...), de ajka összeszorult a fájdalomtól és nem szólt semmit. A halott gyermek fejét eligazította a párnán, azután kézen fogott és átvitt a szomszédba. Még tisztán emlékszem: a csendre, az éjszakára, a gyermek sápadt arcára, fehér hálóingére és hosszú, összekuszálódott szőke hajára. Minden olyan volt, mint valami zavaros, nyomasztó álom.

Röviddel utóbb anyám is meghalt.

Akkor tíz éves voltam. A tüdővészt örököltem tőle. A forradalmi szövetség Schwann doktor szanatóriumában helyezett el. A doktor orosz származású volt, de svájci állampolgár és egyik feje szövetségünknek. Montsban, Sierre közelében, húszágyas szanatóriuma volt.

Monts barátságtalan, kis falú Montana és Sierre között, nagy, fekete fenyők, hatalmas hegyek árnyékában. Vagy legalább is, én így őriztem meg képét emlékezetemben.

Hosszú éveken át, valósággal oda voltam szögezve a nyugágyhoz. Egyre csak kinn feküdtem a nyitott erkélyen. Semmit sem láttam a világból, csak a fenyőfák csúcsát és a tó túlsó oldalán, hasonló üvegkalitkát, mint a miénk. Gyakran néztem arra, mert alkonyaikor visszaverte a lenyugvó nap sugarait.

Később már felkelhettem, lemehettem a faluba. Végigmehettem az egyetlen úton, amelyet a tüdőbetegek győztek erővel. Én is melegen beburkolództam, mint a többiek és visszafelé menet lihegve kapaszkodtam fel. Minden lépésnél megálltam és mint társaim, egyenként számláltam a fenyőket és gyűlölettel néztem a környező hegyláncot, amely elfogta előlünk a kilátást. Annyi év után, még szinte látom magam előtt azokat a hegyeket, mint ahogy az orromban érzem a szanatórium szagát, - a frissen felmosott linóleum és a különböző fertőtlenítőszerek szagát - mint ahogy néha, álmomban, hallom az őszi szél zúgását az erdő fái között.

Nyelveket és főleg orvostudományt tanultam, amelyhez különösen sok kedvet éreztem. Schwann doktor volt a példaképem. Amikor már jobban éreztem magam, különféle munkát bíztak rám, a párt svájci és oroszországi működésének érdekében.

II.

Amikor írni kezdtem, arra gondoltam, hogy megírom önéletrajzomat. Az idő oly végtelenül hosszú. Valahogyan csak be kell töltenem életem utolsó hónapjait. De máris elakadtam. - Nagyon nehéz megmagyarázni egy forradalmi alakulatot, hogy őszinte és tanulságos is legyen egyszerre, - szokta mondani Herz, ha jól emlékszem. És az én történetem, Léon M… története, nem is jelentős. Bizonyos, hogy semmit sem változtatott az októberi forradalom lényegén. Hiába voltam száműzöttek gyermeke, hiába éheztem, hiába nevelődtem röpiratokon, hiába láttam magam előtt forradalmár társaim tetteit: belőlem hiányzott az igazi erő és az igazi lelkesedés.

Mindig irigykedve hallgattam társaimat, ha visszaemlékeztek ifjúságukra. Tisztán emlékszem egy harmincéves fiatalemberre, aki mögött tizennégy anarchista merénylet volt. Négy közülük sikerült; négy emberéletet oltott ki, nyers könyörtelenséggel és hidegvérrel nyílt utcán. Sápadt, vöröshajú ember volt, keze fehér, finom és lankadt. Egy decemberi éjszakán, amikor a végrehajtó bizottság üléséről jöttünk, Genf csendes, fagyos utcáin, elbeszélte, hogyan szökött meg otthonról tizenhatéves korában és hogyan bujkált teljes tizennyolc napig Moszkvában. Mosolyogva tette hozzá:

- Látod, ez hiányzik neked! Hogy anyád nem miattad való bánkódásában halt meg! Hogy tizenötéves korodban nem szöktél ki a folyópartra és májusi éjszakákon nem olvastad rőzseláng fénye mellett a forradalmi röpiratokat!

Érdes, különös hangja volt. Rövid, gyors mondatokban beszélt, közben gyakran kihagyott a lélegzete. Néha egy-egy percre elhallgatott és felsóhajtva hozzátette:

- Hej, azok a régi szép idők...

Igen, a régi szép idők...

Mert később én is megismertem a száműzetést, a börtönt, a Péter és Pál erőd földalatti folyosóit, a kicsi cellákat, melyekben nyáron valósággal elviselhetetlen a bűz, ahol huszonöt-harmincan éltünk összepréselve. Megismertem a vidéki börtönök óriási, fagyoshideg termeit is és azt az erődöt, ahol a halálraítélteket őrizték. Itt, ha egyes helyeken a falhoz tapasztottam a fülem, az asszonyok osztályáról hallottam a forradalmi énekeket.

De ma már nem tudom értéke szerint becsülni a forradalom romantikáját.

Önéletrajzi... Hiúság... Jobb lenne, ha csak sajátmagam szórakoztatására jegyeznék fel egyes régi élményeket, mint régen, az állami börtönökben, ahol egyre irkáltunk azokba a füzetekbe, amelyeket nagy nehezen megtűrtek. De amint a füzet megtelt élményekkel és emlékekkel, megsemmisítettük.

És különben, vajon lesz-e időm hozzá, hogy megírjam önéletrajzomat? Annyi esemény, annyi esztendő szaladt el mellettem. Végtelen fáradtságomból és közömbösségemből a halál közelségét érzem és ez az érzés nem csalhat meg. Minden, ami azelőtt szenvedélyesen érdekelt, a párt eseményei, vitái, a politika, most már csak fáraszt. És testem is fáradt. Egyre gyakrabban elfog a vágy, hogy a fal felé forduljak, behunyjam szemem és édes, mély álommal aludjak el: örökre.

III.

Tehát a párthoz tartoztam, születésemnél és nevelkedésemnél fogva. És mert hitem is hozzájuk kötött. Szent meggyőződésem volt, hogy a szociális forradalom kikerülhetetlen, épp úgy kell az embereknek, mint az a vágy, hogy sajátmagamban is emberi szenvedélyeket fedezzek fel. Ez teljesen hiányzott belőlem és csak itt tudtam megtalálni.

Szeretem a tömeget, az embereket. Itt, Nizza közelében a Lourié házban lakom. Négyszögletes, fehér kövekből épült kis ház, kopár kert közepén. Legnagyobb fája sem magasabb, mint egy seprő. A monacói és a tengerhez vezető út között áll. Magam beszívom az utca porát és rossz levegőjét és tudom, hogy végleg felemészti rossz tüdőmet. Egyedül élek. Reggelenként eljön egy öreg asszony, kitakarítja a házban lévő négy kicsi, üres szobát, elkészíti ebédemet és elmegy. De az élet zaja itt marad körülöttem. Ezt szeretem és ezt kívánom. Embereket, autókat, elrobogó villamosokat, veszekedést, kiabálást, nevetést... Elsuhanó árnyékokat, ismeretlen arcokat, szavakat... Hátul, a kopár gyümölcsös mögött, ahol hat, törékeny hajlékony fácska áll - barackfa vagy mandulafa lesz-e belőlük, magam sem tudom - kis olasz kocsma van. Itt esténként villanyzongora muzsikál és lugasában padok állnak. Olasz és francia munkások jönnek ide inni.

Éjszaka, amikor egymásután kezdenek felvonulni a tengerparthoz vezető kanyargós úton, kimegyek a házból, leülök az alacsony fal lábánál, amely gyümölcsösömet elválasztja a kocsmától és nézem, figyelem őket.

Látom a lampionokkal megvilágított kis kocsmakertet, látom, amint a fehér fény táncol arcukon. Későn mennek haza. Így legalább van valami szórakozásom és gyorsabban telik az éjszaka. Hála Istennek, mert egyre köhögök és csak hajnal felé szoktam elaludni. És csak itt ülni és nézni a tengert és a virágokat? Gyűlölöm a természetet! Csak a városokban voltam boldog, csúf és piszkos városokban, emberekkel telizsúfolt házakban, nyári melegben izzó utcákon, ahol fáradt testtel vonszolják magukat ismeretlen férfiak és asszonyok.

Csak olyankor, ha a csend és magány kezdődik, ha az utolsó autó is visszajött Monte Carlo felől, a tengerhez vezető úton, ébred fel bennem a pusztítás és gyilkolás vágya. Amióta betegségem rosszabbra fordult, emlékeim szinte elárasztanak. Azelőtt dolgoztam. De ennek most már vége.

Tizennyolcéves koromban kezdtem meg forradalmi szereplésemet. Különféle megbízásokkal küldtek el Franciaország déli részébe. Hosszabb ideig éltem Párizsban is. 1903-ban a Szövetség Oroszországba küldött. Megbíztak, hogy öljem meg a közoktatásügyi minisztert. Ezután szakítottam a párt terrorista szakosztályával és szorosabb kapcsolatba léptem T...-vel. A Kurilof gyilkosság után halálraítéltek, de néhány nappal a kivégzés előtt, megszületett Alexis trónörökös és én is amnesztiában részesültem. Büntetésemet életfogytiglani kényszermunkára változtatták. Tisztán emlékszem, hogy abban a pillanatban, amikor közölték velem a kegyelmet, semmit sem éreztem, csak mélységes közömbösséget. Hiszen súlyos beteg voltam, egyre vért köptem és azt hittem, úgy sem bírom ki a szibériai utat. De a halál sem biztosabb, mint az élet.

Kibírtam az utat, sőt, meggyógyultam

Szibériában, a rabszolgaságban. Amikor végre sikerült megszöknöm, 1905-ben éppen kezdődött a forradalom.

Ebben az időben kimondhatatlanul fáradt voltam. Esténként úgy zuhantam bele ágyamba és oly mélyen aludtam, mint a halott. És mégis, 1905-ből a forradalom első hónapjaiból, boldog emléket őrzök.