LAUREN MUÑOZ

Lauren Muñoz: Suddenly a Murder

Copyright © 2023 by Lauren Muñoz

Hungarian translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lauren Muñoz: Suddenly a Murder

G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin

Random House LLC, 2023

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 615 650 736 5 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio - Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztő: Tegyi Tímea

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: ifjúsági, kortárs, krimi, thriller

Rixie-nek

ELŐHANG

Ahideg kés perzseli a remegő kezem.

Halkan bezárom Blaine szobájának az ajtaját, hogy ne jöhessen be utánam senki. A többiek éppen a koktélozáshoz öltöznek át, de ha idáig eljutottam, megbocsáthatatlan lenne ekkora kockázatot vállalni.

Az öreg vízvezetékek olyan hangosan sípolnak és dübörögnek, mint a rozsdás vízmelegítő a Marian Akadémia pincéjében. Ettől függetlenül visszatartom a lélegzetem, miközben a fürdőszoba felé osonok. Elbújok a résnyire nyitott ajtó mögött, és bekukucskálok a nyíláson. Blaine a kanárisárga fürdőkádban áll, a zuhanyfüggöny mögött, feje és a mellkasa alig látszik a kavargó gőzben. Az ódivatú, gyapjú fürdőruha, amit a tengerparton viselt, egy kupacban hever a mozaikpadlón.

Az Ashwood-házban gondosan megőrizték a régi fürdőszobákat, és ebben aranyozott art deco tükrök lógnak.

Lepillantok a kés aranyszínű pengéjére.

Illenek egymáshoz.

Ha olyan ember lennék, aki hisz a jelekben, talán most arra gondolnék, hogy a világegyetem egyetért azzal a bűncselekménnyel, amelyet készülök elkövetni.

De nem vagyok olyan ember. Egy olyan ember hetekkel ezelőtt megosztotta volna a titkát Kassidyvel abban a reményben, hogy a világegyetem megjutalmazza a jó cselekedetért. Én inkább az a típusú lány vagyok, aki késsel fenyegeti meg azokat, akik kockára akarják tenni a jövőjét. Legalábbis olyan szeretnék lenni. De a kezem remegése valami másról árulkodik.

Blaine szeme be van csukva, a vízsugár felé fordítja az arcát, miközben a víz az öreg házakra jellemző halk kopogással ömlik le a lefolyón, mint a falakban dübörgő vízvezetékek halk ellentéte. Olyan megnyugtató ez a hang, mint a tavaszi eső, és hirtelen eszembe jut az érettségi bál előtti nap, amikor Blaine a bérházunk belső udvarán táncolt a zivatarban, mi pedig nevetve néztük végig a jelenetet a járdáról a családommal.

Blaine akkor ugyanolyan fiatalnak és sebezhetőnek látszott, mint most, amikor meztelenül és védtelenül áll a zuhany alatt. Régóta várok erre a pillanatra. Napok óta jár az agyam a részleteken. De amikor Blaine beletúr a hajába, és a víz lassan végigcsurog a homlokán meg a szeplős hátán, elönt a bűntudat, a karom megmerevedik, és majdnem elejtem a kést.

Blaine valójában nem ezt érdemli. De én sem ezt érdemlem. És nem nézhetem végig tétlenül, ahogy tönkreteszi az életem.

Megmarkolom a kést, és belépek az ajtón.

1.

Összetörik egy pohár. Valaki felsikít az alsó fedélzeten, amikor a Blood Rose-t dobálni kezdik a hullámok, de Kassidy nem törődik a zajjal.

– Lehet, hogy Chloe nagyon okos, de még Dean Halliwell is elbóbiskolt a búcsúbeszéde alatt – közli hanyagul.

Kassidyt látszólag egy cseppet sem érdekli, hogy Chloe bármelyik pillanatban feljöhet a lépcsőn, és meghallhatja, hogy róla beszélünk. Megigazítom az akupresszúrás, tengeribetegség elleni csuklópántomat, és veszek egy mély lélegzetet. Kassidy jachtján párnás napozóágyak sorakoznak, mégsem tudok kényelmesen elhelyezkedni. Talán a hullámzó tenger miatt vagyok nyugtalan. Vagy talán azért, mert tudom, hogy mi lapul a lábamnál heverő hátizsákomban. Mindenesetre alig várom, hogy felbukkanjon a látóhatáron a Sparrow-sziget.

Ahhoz képest, hogy június van, hűvös a levegő, de a nap fényesen ragyog a sötét víz fölött. A fejünk felett sirályok rikoltoznak, és néha belemártják a csőrüket a hideg tengerbe, hogy halat fogjanak. Kassidy felhúzta a ballagási ruháját a csípője fölé, hogy egyenletesen barnuljon le a hosszú lába. Ha nem lenne ennyire gazdag, elefántcsont fehér lenne a bőre a Maine-ben töltött telek miatt. De ha az ember a Seychelle-szigetekhez hasonló helyeken tölti a szünidőket, akkor egész évben mézszínű lesz a bőre. Nekem nem kell utazgatnom ahhoz, hogy napbarnítottnak tűnjek. Morales a családnevem.

Megüti a fülünket a dugó jellegzetes pukkanása.

– Felbontották a pezsgőt! – kiáltja Kassidy, azután felpattan a napozóágyról, és odaszalad a korláthoz. A jacht fedélzetei lépcsőzetesek, mindegyikről le lehet látni az alatta lévő szélére. – Hozz nekem egy pohárral, bébi! – kiáltja oda Blaine-nek, és annyira áthajol a korlát fölött, hogy eltűnik a feje. – Meg Izzynek is egyet!

Kelletlenül feltápászkodom, és csatlakozom Kassidyhez. Blaine már levette a ballagási sapkáját és a köpenyét, sőt az ingét is. Csak a széles háta látszik, miközben az asztal fölé hajol, és poharakba tölti a pezsgőt egy hatalmas üvegből, ami valószínűleg többe kerül, mint amennyit a második félévben kerestem a Pegasus könyvesboltban.

Blaine felpillant, és rámosolyog Kassidyre, de amikor észrevesz, hirtelen elkomorul az arca. Gyorsan hátat fordítok a korlátnak, és visszamegyek a napozóágyhoz.

Kassidy felegyenesedik, és borzas kontyba köti csillogó, hullámos, szőke haját.

– A lényeg, hogy szerintem a diákoknak meg kellene szavazniuk, hogy ki fogja tartani a ballagási beszédet – jelenti ki könnyedén. – Különben az lesz a vége, hogy az érzelgős zsenik elcsépelt közhelyek segítségével fogalmazzák meg a reményeiket és az álmaikat.

Bólintok, habár közben azon gondolkodom, hogy ez az ostoba Blaine mindent el fog rontani, ha állandóan ilyen bűnbánóan néz rám.

– Neked legalább nem kellett végignézned, hogy a többi szülő úgy bánik az anyáddal a fogadáson, mint egy kitaszítottal – felelem kissé megkésve.

Kassidy együttérző grimaszt vág.

– Nem értik, hogy merészelt rossz jegyet adni az ő drága gyereküknek matekból. – Ledobja magát a napozóágyra, és elmosolyodik. – A szüleim el sem akarták hinni, hogy hármast kaptam tőle. Azt hitték, a barátságunkra való tekintettel feltornázza majd a jegyemet.

Egy fuvallat megemeli göndör fürtjeimet. A hűvös vízpermet és a motor halk duruzsolása miatt úgy érzem, mintha több ezer mérföldnyire lennék a családom Harkerben lévő lakásától.

Azon töprengek, hogy vajon mit csinál otthon az anyám és a húgom nélkülem. Hihetetlennek tűnik, hogy három órával ezelőtt a zsúfolt színházteremben álltunk, és Chloe beszédét hallgattuk: Annak ellenére, hogy örökre elbúcsúzunk a Marian Akadémiától, sohasem fogjuk elfelejteni azokat a dolgokat, amelyeket itt tanultunk. Amikor kiléptek a világba, és szembenéztek a kihívásokkal, jusson eszetekbe az iskola mottója: Fortis Fortuna Adiuvat!

Bátraké a szerencse.

Megint eszembe jut a hátizsákom. Amikor gondosan a kés köré hajtogattam az egyik farmernadrágomat, és benyomtam a hátizsákom aljába, úgy éreztem magam, mint egy bimbódzó szociopata. Most az jár a fejemben, hogy vajon elég erős és bátor leszek-e.

Valaki feljön a lépcsőn.

– Megérkezett az inasotok – mondja egy gúnyos hang.

Megfordulok, és megpillantom Fergust, aki három pohár pezsgőt egyensúlyoz az ujjai között. Öltözködés szempontjából az európai stílust részesíti előnyben, amiért gyakran kigúnyolták az iskolában. Olívazöld nadrágot, barna papucscipőt és inget visel, aminek az ujja könyékig fel van tűrve. A bőre fehér, a haja szőke, a frizurája pedig az 1950-es évek motorosait idézi. A barna szeme állandóan résnyire van húzva, mert állandóan vigyorog.

Odabiccent Kassidynek, aki összepréselt ajakkal villant rá egy mosolyt. Fergus Blaine egyik gyerekkori barátja, akivel Kassidy évek óta verseng Blaine figyelméért.

– Blaine nem ért rá kiszolgálni titeket – magyarázza. – Éppen Ellisont nyaggatja az evezősök jövő évi olimpiai válogatójának a részleteiről. – Miután kiosztja a poharakat, koccint velünk. – Arra, hogy soha többé nem kell betenni a lábunkat abba a börtönbe, ami tele van alattomos és rosszindulatú primadonnákkal!

– Miről beszélsz, Gus? – Elnevetem magam. – Imádtad a Mariant.

– És te vagy az első számú alattomos és rosszindulatú primadonna – teszi hozzá Kassidy. – A színház hercege.

Fergusnak elkomorul az arca.

– Valószínűleg úgy gondolod, hogy Blaine a király.

– Ő inkább egy isten.

Kassidy játékosan legyezgetni kezdi az arcát, de tudom, hogy komolyan beszél, mert az Almost, Maine című színdarab miatt jöttek össze Blaine-nel. Kassidy meglátta a színpadon ezt a szexi, kék szemű srácot, amikor elsősök voltunk, és menthetetlenül belezúgott.

– Ez gusztustalan – közli Fergus. – Csak azért jött el annyi diák az előadásokra, mert Ms. Kepler meghívta az összes B-listás hollywoodi színészt, akiket az apja képvisel. És lehet, hogy néha megosztottam egy-két pletykát az iskolaújság szerkesztőjével abban a reményben, hogy nyomtatásba kerül – mondja, miközben rám néz –, de ez még nem jelenti azt, hogy rosszindulatú és alattomos vagyok.

Megint elnevetem magam.

– Soha ne változz meg, Gus!

A barátaim kinyíltak a Marian Akadémián, mint a virágok, én viszont inkább olyan voltam, mint egy kiirthatatlan gaz. Kassidy elsírta magát, amikor utoljára léptünk ki az iskola kapuján, de én csak megkönnyebbülést éreztem. Megkönnyebbültem a gondolattól, hogy soha többé nem kell odaintenem az anyámnak a folyosón, nem kell elviselnem, hogy a többiek megmosolyogják a kifakult egyenruhámat, és nem kell többé Kassidy mellett állnom úgy, mint egy alacsony és gömbölyded S betű a tökéletes T betű mellett.

– Erre koccintani akarok – szólal meg valaki mély hangon a lépcső felől.

Néhány másodperccel később Ellison fellép a középső fedélzetre, és olyan lelkesen koccint velünk, hogy majdnem eltörnek a poharak.

– Sajnálom. – Elneveti magát. – Úgy tűnik, nem tudom felmérni az erőmet.

Fergus vág egy grimaszt.

Ellison nekitámaszkodik a csípőjéig érő korlátnak. A ballagási ünnepség kedvéért leborotválta az álláról a jellegzetes borostát. Sötétbarna a bőre, és minden porcikája egy olimpikonra emlékeztet. Azon sem lepődtem volna meg, ha kievezett volna a Sparrow-szigetre.

– Jössz már, Blaine? – kiáltja le az alsó fedélzetre.

Léptek dübörögnek a lépcsőn, azután felbukkan Blaine a hatalmas pezsgősüveggel a kezében. A fekete pólója és a sötét színű farmernadrágja miatt szinte vakítóan világít a fehér edzőcipője. Ez a szokványos öltözék népszerűvé vált a gazdag kölykök között, akik megengedhették maguknak, hogy több ezer dollárt költsenek a legújabb divatra.

– Úgy tűnik, itt van a buli – mondja.

Leteszi az üveget, és rácsatlakoztatja a telefonját arra a hordozható hangfalra, amit a hátsó zsebéből húz elő. Amikor elindítja a zenét, a rap túlharsogja a motor zúgását és a szelet. Blaine hatalmas órája megcsillan a napsütésben, miközben felkapja az üveget, és belekortyol.

– A barátnőd éppen az isteni színészi tehetségedet dicsőíti – magyarázza gúnytól csöpögő hangon Fergus. – Ki kellene használnod, hogy jókedve van.

Blaine leül Kassidy mellé a napozóágyra, és az ölébe húzza a lányt.

– Az én barátnőmnek mindig jókedve van.

Mindannyian elnevetjük magunkat, mert többször is a szenvedő alanyai voltunk Kassidy morcos hangulatának. Kassidy hozzásimul Blaine-hez, és belemerülnek egy olyan csókba, amit a többség csak zárt ajtók mögött engedne meg magának.

– Kíváncsi voltam, hová tűntél – csendül fel Chloe hangja.

Kassidy és Blaine izmai megfeszülnek, és elhúzódnak egymástól. Ellison kihúzza magát, és lesimítja tenyerével a rövid, barna haját.

Chloe Li fellép a fedélzetre, és bizonytalanul elindul felénk. Még tele van a pohara. Blaine-hez hasonlóan ő is szokványosan van felöltözve: magas derekú farmer, sportos, rövid felső és piros edzőcipő. Mostanában vágatta le állig érőre egyenes fekete haját, és a gonosz fodrász olyan rövidre vágta a frufruját, ahogy egy szadista gyerek bánik a babájával. Elég rosszul néz ki.

Kassidy rámordul Chloéra, azután legördül Blaine-ről, és átsétál a fedélzet túlsó végébe. Blaine leteszi az üveget, halkan felnyög, és utánamegy. Chloe értetlenül összeráncolja a szemöldökét, mert nincs hozzászokva az összetűzéseikhez.

– Nagyon tetszett az iskolaújság ballagási különkiadása – töri meg Ellison a kellemetlen csöndet, és rám mosolyog. – Különösen az a múltidéző cikk, amelyik a vén Callowayről szólt.

– Abban Kassidy is segített – mondom. – Dr. Calloway modellként dolgozott New Yorkban. Imádja Kassidy divatrovatát.

– Hihetetlen, hogy ötven éven keresztül az akadémián tanított – teszi hozzá Chloe, szemmel láthatóan megkönnyebbülve attól, hogy megszólalhat. – Furcsa érzés belegondolni, hogy talán sohasem ismertelek volna meg titeket, ha nem harcolta volna ki, hogy lányokat is felvegyenek az iskolába.

Ellison megemeli Chloe felé a poharát.

– Az mindannyiunk számára hatalmas veszteség lett volna.

Chloe elpirul, miközben koccint vele. Én elfordítom a fejem, hogy elrejtsem a mosolyomat. Hosszú idő telt el azóta, hogy szerelmes lettem Ellisonba, de emlékszem a kellemes gyomorbizsergésre. Még szerencse, hogy Nestor nem tudott eljönni erre a kirándulásra. Mostanában szakított Chloéval, és biztosan rosszulesett volna neki, hogy Chloe máris valaki mással flörtöl.

Fergus mogorva tekintettel méregeti Ellisont és Chloét, majd félbeszakítja a beszélgetést.

– Hol van Marlowe? – kérdezi.

– A kabinban fekszik, az egyik kanapén – feleli Chloe. – Azt mondta, hogy nem akarja megpofoztatni magát a széllel, ezért inkább olvas.

– Jellemző – dünnyögi Fergus. – Valószínűleg tengeribeteg, és nem akarja beismerni.

– Vagy nincs hozzászokva ahhoz, hogy ilyen kicsi jachtokon utazzon – jegyzi meg viccesen Ellison.

Kassidy és Blaine karonfogva tér vissza, és boldogan mosolyognak. Nem tudom, min húzta fel magát Kassidy, de ezek szerint már túltette magát rajta. Az az egyik legjobb tulajdonsága, hogy könnyen megbocsát.

Megfordul a fejemben, hogy lemegyek Marlowe-hoz, de abban a pillanatban Kassidy felsikít, és lábujjhegyen táncolni kezd.

– Ott van a Sparrow-sziget! – kiáltja, és egy gyorsan közeledő szikla felé mutat az ujjával, amelyen fűcsomók és fenyőfák zöldellnek. – A házat nem lehet látni, mert a hegy túloldalán épült.

– Megmondtam, hogy át kellett volna küldenem a Jaguárt a komppal – morogja Blaine. – Tíz bőröndöt hoztál magaddal. Képtelenek leszünk felcipelni őket a hegyre.

– Nyugodj meg! – feleli Kassidy. – Sofőrök fognak várni minket.

Látom rajta, hogy igyekszik leplezni az önelégültségét, és ez felkelti a gyanakvásomat. Csak néhány nappal ezelőtt szólt nekem erről a kirándulásról, és az autókról nem tett említést.

Tíz perc elteltével, ami számomra egy órának tűnik, a jacht beúszik a kikötőbe. A személyzet néhány tagja leugrik a mólóra, és kötelek segítségével közelebb húznak minket a páfrányokkal díszített parthoz. Miután kikötötték a hajót, odaállítanak egy létrát az oldalához, hogy biztonságosan lemászhassunk. A személyzet egyik tagja megpróbálja elhessegetni a kenyérdarabokra vadászó sirályokat, de a madarak úgy köröznek körülötte, mintha a táj része lenne.

Felkapom a hátizsákom, felveszem a hátamra, és meghúzom a pántokat. Nem csoda, hogy nyugtalanul kavarog a gyomrom. Mindig így érzem magam, amikor tudom, hogy beszélni fogok Marlowe-val.

Már épp leszaladnék a lépcsőn, hogy mielőbb találkozzak vele, de kiszállás előtt Kassidy elkapja a karomat. A többiek egymás után lemennek a lépcsőn, hogy összeszedjék a holmijukat. Kassidy olyan izgatottan ugrándozik, mintha arra készülne, hogy átveti magát a korláton.

Hirtelen megfeledkezem Marlowe-ról.

– Ismerem ezt az arckifejezést. Van még egy meglepetésed.

Kassidy elmosolyodik.

– Túlságosan jól ismersz.

– Ugye most nem sztriptíztáncosokat béreltél?

Kassidy hangosan felnevet, és a sirályok dühösen visítva szétrebbennek.

– Nem lesznek sztriptíztáncosok – igyekszik megnyugtatni, és komoly arcot vág. – A meglepetésem mindenkinek szól, de szeretném, ha tudnád, hogy a kettőnk kedvéért csináltam. – Kassidy a lépcső felé húz. – Alig várom, hogy lássam, milyen hatással van rád. Ez lesz életünk legcsodálatosabb hete.

2.

KASSIDYÉK HÁZA

Három nappal korábban

Kassidy és Izzy a szokásos helyén ült, vagyis a házi mozi első sorában lévő bőrfotelekben. A szoba a ház keleti szárnyában kapott helyet, hogy Kassidy szülei ne hallják azoknak a régi filmeknek a fülsértő zenéjét, amelyeket szerdánként néztek meg, iskola után.

Aznap este Kassidy képtelen volt nyugodtan ülni. Néhány percenként felpattant, végighúzva a földön a báli ruháját, és megpördült, mint egy balerina.

Izzy elgondolkodva tömte a popcornt a szájába. Megpróbált a filmre összpontosítani, de hiába. Olyan messze jártak a gondolatai, hogy Kassidy ugrándozni kezdett előtte, hogy észrevegye.

– Bedobtál egy tablettát? – kérdezte Izzy, mert Kassidy majdnem elesett forgás közben. A háttérben folytatódott A rubintos tőr titka. – Nem unatkozhatsz a kedvenc filmünk alatt.

Kassidy abbahagyta a forgást.

– Két szót mondanék neked, Izzy.

Izzy figyelmét elterelte Marla Nevercross, a némafilmek sztárja, aki az elkerekedett szemű ajakbiggyesztéséről és a gepárdok iránti rajongásáról volt híres. Izzy és Kassidy annál a résznél tartott, amikor Marla rajtakapja a férjét a rózsakertben Cara Ashwooddal.

– És mi lenne az a két szó? – kérdezte Izzy.

– Szeretném, ha kitalálnád – felelte Kassidy, és a füle mögé simított egy hajtincset.

– Azt akarod, hogy kitaláljak két szót az angol nyelv teljes szókészletéből?

– A ballagási meglepetésedhez van köze.

Izzy felnyögött.

– Ugye nem fogok miatta börtönbe kerülni? Vagy meghalni?

– Szedd össze magad! Mikor rángattalak bele veszélyes dolgokba?

– Például két évvel ezelőtt, amikor egy YouTube-videó segítségével megépítettél egy kenut, és majdnem belefordultunk a folyóba – felelte Izzy. – Vagy tavaly nyáron, amikor elloptuk az apád motorjait, és felmentünk arra a fesztiválra Kanadába.

Kassidy elnevette magát.

– Mindenki nagyon kedves volt azokban a motoros bárokban.

– El sem akarom hinni, hogy nem kérték el a személyi igazolványunkat.

– Pedig rengeteget piszmogtál a Photoshoppal, mire elkészültek. – Kassidy megrázta a fejét. – Ez a terv más. Sokkal… kulturáltabb.

– Ezt hogy érted?

– Egy szigethez van köze.

Izzy gondolatban sorra vette a lehetőségeket.

– Hadd találgassak! Le fogunk merülni a cápákhoz? Le fogunk ugrani egy meredek szikláról szárnyas ruhában, és belecsobbanunk az óceánba? – Lesöpört egy popcornt a fotelről. – Talán ki kellene hagynunk a nehéz szakaszt, és egyből bele kellene fojtanunk magunkat a vízbe.

Kassidy hangosan felsóhajtott.

– Kapsz egy kis segítséget, ha megígéred, hogy nyitott leszel mindenre.

– Rendben van, de cápákkal nem akarok találkozni.

– Nem fogod megbánni – kiáltotta Kassidy, miközben kiszaladt a moziból.

Izzy hallotta, ahogy mezítláb felmegy a személyzeti konyhába vezető, nyikorgós lépcsőn.

Felkelt a fotelből, és járkálni kezdett a moziban, miközben Marla Nevercross pofon vágta a filmbéli férjét. A szoba sötét volt, hűvös, és Izzy megborzongott abban a vékony flapper ruhában, amit Mrs. Logan raktárméretű gardróbszobájából vett kölcsön.

Mióta Kassidy anyja felfedezett egy vajfoltot az egyik felbecsülhetetlen értékű Vionnet ruhája alján, ráadásul beszéd közben, az akadémia egyik bálján, megtiltotta Kassidynek és Izzynek, hogy a régi ruháit viseljék. Kassidy az elkövetkezendő hónapokban utánzatokat viselt, de ragaszkodott ahhoz, hogy az utolsó mozidélután alkalmával a legjobbat érdemlik, ezért Izzyvel megint szétnéztek Mrs. Logan szekrényében.

Kassidy visszacsoszogott a szobába, két poharat egyensúlyozva, amelyekben jégkockák csilingeltek. Hullámos haja belehullott az arcába, zilált és bohém külsőt kölcsönözve neki. Többtucatnyi lány próbálta meg leutánozni ezt a stílust az iskolában, de sikertelenül. Kassidy odanyújtotta az egyik poharat Izzynek.

– Itt van az egyik segítséged – mondta. – Nincs benne alkohol. Tudom, hogy az anyád nagyon dühös lenne, ha részegen mennél haza hétköznap.

Izzy belekortyolt az italba. Hozzá volt szokva a Kassidyék bárjában lévő, drága alkoholhoz. Amikor Kassidy szülei elutaztak, és Kassidy házibulit rendezett, nem söröshordókkal és műanyag poharakkal várta a vendégeket, hanem valódi poharakban lévő, minőségi italokkal, mert ilyen típusú lány volt.

– Van már ötleted? – kérdezte Kassidy.

Izzynek nem volt kedve találgatni. Azt kellett volna hazudnia Kassidynek, hogy rosszul érzi magát, és nem tud átjönni. Ha Kassidy ismerte volna a titkát, egyébként sem akarta volna látni.

– Feladom.

Kassidy összeráncolta a szemöldökét.

– Nyilvánvalóan bal lábbal keltél fel, ezért kapsz még egy kis segítséget. Illetve ez nem is segítség, hanem inkább ajándék.

Izzy megdörzsölte a halántékát.

– Egy koktél, amiben alkohol van?

Kassidy elnevette magát.

– Nem, de ennek is örülni fogsz. Meghívtam Marlowe-t az Ashwood-birtokra.

Ezzel végre sikerült felhívnia magára a barátnője figyelmét.

– Marlowe-t? – kérdezte Izzy. – Várjunk csak! Arra az Ashwood-birtokra?

A vászon felé bökött, amelyen Marla Nevercross éppen a férje holtteste mellett zokogott. A férfi a Theodore Ashwood birtokán lévő ház egyik teraszán hevert élettelenül.

– Még nem akartam elmondani neked, de tudod, hogy nem bírom elviselni a szomorkodást.

– Úgy emlékszem, azt mondtad, hogy a múzeum csak ősszel nyit ki.

Kassidy elmosolyodott.

– A szüleim annyi pénzt adományoztak a felújításra, hogy kérhettek egy különleges szívességet.

Izzy az arcához kapta a tenyerét.

– Elsőként nézhetünk körbe a házban?

– Nem körbenézni fogunk, hanem ott fogunk lakni. Egy hétig.

– Egy hét az Ashwood-birtokon? – ismételte meg döbbenten Izzy, azután az eszébe jutott a másik meglepetés. – Marlowe-val? Már mondtam, hogy túl vagyok rajta.

– És mivel én vagyok a legjobb barátod, tudom, hogy hazudtál.

Kassidynek igaza volt. Izzy megpróbálta figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy belehabarodott Marlowe-ba, de hiába. Minden alkalommal, amikor meglátta, úgy érezte, mintha összezsugorodott volna körülöttük a világ, és csak ők ketten fértek volna bele abba az apró buborékba.

– Barátnője van – jegyezte meg Izzy.

Kassidy vágott egy grimaszt.

– Ezt hónapokkal ezelőtt árulta el neked, ráadásul az a lány Rómában lakik. Ezt nem fogja túlélni a kapcsolatuk.

– De te nem is kedveled Marlowe-t. Nem lesz kellemetlen a számodra, hogy egy héten keresztül hármasban leszünk?

– Valóban az lenne – felelte Kassidy, és megborzongott. – Éppen ezért meghívtam Blaine-t, Chloét, Fergust és Ellisont is. Nestort is megkérdeztem, de a ballagás után ő és a szülei Monacóba utaznak a nagyszüleihez. A tulajdonos kiadja nekünk a házat, ezért csak mi leszünk ott és a személyzet. Az anyád azt mondta, hogy gondoskodni fog Cayéról, amíg te távol leszel.

Izzy rossz hangulatát izgatottság váltotta fel. Egy hét azon a szigeten, ahol a kedvenc filmjét forgatták, ráadásul egy hét felügyelet nélkül Marlowe-val.

Egyelőre nem sok minden történt köztük. Odabiccentettek egymásnak az iskola folyosóján, és lefolytattak néhány furcsa beszélgetést a Pegasus könyvesboltban. De ettől függetlenül Izzy arról ábrándozott, hogy együtt ebédelnek az iskola udvarán, és az egyik raktárhelyiségben csókolóznak.

Gyakran ábrándozott arról a csókról, amikor kevesen voltak a könyvesboltban.

– És mi köze van a koktélnak az Ashwood-birtokhoz?

Kassidy hanyagul vállat vont. Túlságosan hanyagul.

– Theodore Ashwood az 1920-as években építette a házat, és akkoriban a French 75 volt a divat. – Izzy ki akarta szedni belőle, hogy mit akar elhallgatni előle, de Kassidy megelőzte: – Maradj csöndben! Lemaradunk az utolsó jelenetről.

Végignézték, ahogy a színészek szavak nélkül eljátsszák a végső búcsút. Miután Izzy magához tért a meglepetés okozta döbbenetből, felcsillant benne a remény. Talán Blaine is ott lesz az Ashwood-birtokon.

Abban a hatalmas házban és azon a magányos szigeten könnyedén el lehet őt különíteni a többiektől. Talán ez lesz a tökéletes alkalom. Izzynek csupán annyit kell tennie, hogy felkészül.

Miután a film véget ért, felmentek Kassidy szobájába, és átöltöztek.

– Nem akarom elhinni, hogy kihagyod Párizst – szólalt meg Izzy, miután ledobta magát az egyik rózsaszínű puffra. Kassidy szobája egy babaházra emlékeztetett. Tele volt pasztellszínekkel, csipkés fodrokkal és plüssfigurákkal. – Az Ashwood-birtok valóban lenyűgöző, de nem ér fel a Louvre-ral.

Kassidy kinézett a panorámaablakon a hegyek mögött lenyugvó napra. Az a fajta szépség volt, akit szívesen használtak volna modellnek a festők, és az alkonyi fényben úgy nézett ki, mint Thayer egyik angyala.

– Talán most leszünk együtt utoljára – mondta. – Minden meg fog változni, miután egyetemre megyünk.

– A mi barátságunk örökre megmarad.

Kassidy szomorúan elmosolyodott.

– Tudom. De Blaine ezer mérföldre lesz tőlem, és mindenki azt mondogatja, hogy a távkapcsolatok halálra vannak…

Kassidyt üvöltözés szakította félbe, és a dübörgő léptektől remegni kezdett a mennyezet. Izzy rémülten felpillantott.

– Mióta üvöltöznek egymással a szüleid?

– Semmiség – felelte hanyagul Kassidy. – Az apám munkahelyén van egy kis gond. – Hátat fordított az ablaknak. – Megkérem Miguelt, hogy vigyen haza téged.

Kassidy sofőrje kirakta Izzyt a város peremén lévő bérház előtt. A háromszintes téglaépület előtt göröngyös volt a járda, és rácsok voltak az ablakokon. Izzy anyja a kör alakú konyhaasztalnál ült, és dolgozatokat javított.

– ¿Tienes taera? – kérdezte.

Izzy megrázta a fejét, és angolul válaszolt.

– Két nap van hátra a tanításból. Te vagy az egyetlen tanár, aki házi feladatot ad a végzősöknek.

– A valódi világban nincsenek tanítási szünetek.

Izzy kivett egy narancsos üdítőt a hűtőből.

– Az én barátaimnak sohasem kell szembenézniük a valósággal.

Az anyja felhorkant.

– A pénz nem véd meg mindentől – felelte, miközben piros ikszeket rajzolt a dolgozatokra.

Izzy anyja azóta tanított a Marian Akadémián, mióta Izzy elsős lett. Azt pletykálták róla, hogy azért vették fel, mert latin-amerikai volt, de lepergett róla a kritika, mint a víz a viaszpapírról. Izzynek többször is megfordult a fejében, hogy a tanárok a fiatalsága miatt irigylik az anyját. Középiskolás korában esett teherbe Izzyvel, és csak Caye születése után szerezte meg a diplomát. Izzy szemügyre vette az anyja hosszú, göndör haját, sima bőrét, és azon töprengett, hogy vajon ennyi idős korában ő is ilyen szép lesz-e, de erről rögtön az jutott az eszébe, hogy a szépség néha nem áldás, hanem átok.

– Figyelsz rám, Isadora?

Miután Izzy felriadt a gondolataiból, rájött, hogy az anyja már régóta szólongatja.

– Caye vár téged. Jó éjszakát kellene kívánnod neki, hogy elalhasson.

Izzy lenyelte az utolsó korty üdítőt, végigment a keskeny folyosón, benyitott a húga szobájába, és óvatosan kikerülte a falhoz támasztott, összecsukott tolószéket.

Caye pizsamáján túl gyerekes minták voltak, és egy elnyűtt plüssmacskát szorongatott.

– Itthon vagy! – visította.

Izzy gyorsan csendre intette.

– Sajnálom – mondta tágra nyílt szemmel Caye. – Megfeledkeztem arról, hogy nem szabad zajt csapnom.

– Semmi baj, de nem akarjuk, hogy megint panaszkodjanak a szomszédok.

Caye a szájára szorította az egyik görbe ujját.

– Nem voltál itt – suttogta.

– Kassidynél voltam – felelte Izzy, és látta a húgán, hogy nem tudja biztosan, kiről van szó, pedig négy év alatt legalább százszor találkozott Kassidyvel. – Szükséged van valamire, mielőtt leoltom a villanyt?

– Anya segített lezuhanyozni.

– Ez nagyszerű, Caye! És még?

– Megmosta a fogam.

– Ezek szerint készen állsz az alvásra.

Caye kinyújtotta az ökölbe szorított kezét.

– Énekeld el a holddalt!

Izzy mindig ostobának érezte magát, amikor hangosan énekelt, de a Querida Luna volt Caye kedvenc dala, és olyan érzés lett volna csalódást okozni neki, mint belerúgni egy kölyökkutyába. Elénekelte az apjától tanult dal összes versszakát, és mire végzett, Caye szeme lecsukódott, résnyire nyitva volt a szája. Izzy hirtelen úgy érezte, hogy mindentől meg akarja védeni őt. A legszívesebben ráfeküdt volna, hogy átölelje, és a saját testével fogja fel mindazt, ami egy robbanás erejével zúdulhat rá. De ellenállt a késztetésnek, és átment a nappaliba.

Belépett az anyja, aki időközben átöltözött a lefekvéshez. Elnyűtt pólót és pamut rövidnadrágot viselt. Egy pohár vizet tartott a kezében.

– Jól érezted magad Kassidynél?

A hanghordozása egyértelműen elárulta, hogy valójában mire kíváncsi.

– Elárulta nekem, hogy az Ashwood-birtokon fogunk tölteni egy hetet – felelte Izzy. – Köszönöm, hogy elengedtél.

Az anyja zavartan elpirult. Az elmúlt hetekben keveset beszélgettek Izzyvel. Annyira lefoglalta őket Caye, az iskola és a munka, hogy néha napok teltek el úgy, hogy csak néhány szót váltottak egymással.

– Szívesen. És miattunk nem kell aggódnod. Legalább kipróbáljuk Cayéval, hogy milyen lesz, amikor egyetemre mész.

Miután Izzy anyja elment lefeküdni, Izzy hálószobává alakította a nappalit. Cayénak legalább tíz óra alvásra volt szüksége, és mivel a lakásnak csak két hálószobája volt, Izzy a kihúzható kanapén aludt. Kirángatta a vékony matracot az ülőrész alól, rátette a párnákat, azután behúzta a nappalit és a konyhát elválasztó függönyt, és lefeküdt.

A Brown Egyetemre jutott be ösztöndíjjal, és azt is tudta, hogy saját kollégiumi szobája lesz. Annyira vágyott egy saját szobára, hogy az már szinte fájt. Minden éjjel elképzelte, hogy a saját ágyában fekszik, amikor kinéz az ablakon, valami zöldet lát, és nem riasztják fel hajnalban a kukásautók.

Mások bárányokat számoltak elalvás előtt, Izzy viszont azt számolgatta, hogy hány nap van még hátra szeptemberig.

Azután eszébe jutott Caye, és keserű ízt érzett a torkában. Keményen megdolgozott azért, hogy bejusson az ország egyik legjobb egyetemére, de ha nem tesz valamit hamarosan, nem lesz saját szobája, sem udvarra néző ablaka, és nem fog egyetemre járni. Örökre itt ragad, ebben a lakásban.

A kirándulás volt a tökéletes megoldás, de össze kellett szednie a bátorságát. Miközben Izzy a nappaliban feküdt, a parkoló felől érkező üvöltözést hallgatta, és megpróbált úgy elhelyezkedni, hogy a fémrácsok ne nyomják túlságosan a hátát, úgy döntött, bármire képes azért, hogy megszabaduljon ettől az élettől.

3.

Marlowe már lemászott a létrán, mire Kassidyvel kiszállunk. A kikötő végében van a komp állomásának az épülete, és szinte eltörpül a körülötte magasodó nyírfák mellett. Marlowe éppen akkor lép be a fotocellás üvegajtón, amikor odanézek, de csak a sötét, göndör fürtjeit látom. Chloe és Ellison megálltak félúton, és távcsővel nézegetnek valamit. Blaine-t nem látom.

Az állomás épülete mögött keskeny út kanyarog felfelé, egészen a sziklás hegycsúcsig. A hullámok a meredek és csupasz sziklafalakat nyaldossák, a part mentén dinoszaurusztojásokra emlékeztető sziklák kandikálnak ki a vízből.

– Sokan úgy gondolják, a Sparrow-sziget úgy néz ki, mint egy hatalmas fog – magyarázza Kassidy.

Megpróbálok elképzelni egy óriást, amelyik a víz alatt fekszik, és kitátja a száját.

– Legfeljebb abban az esetben, ha az óriások fogait vadvirágok és lombos fák borítják.

Valaki hirtelen megrántja a hátizsákomat, azután elengedi.

– Megvagy! – üvölti egy ismerős hang.

Előrebukom a telepakolt hátizsákom hirtelen visszaszerzett súlyától, és egy sikítás kíséretében lezuhanok a földre.

– Ez nem volt vicces, Blaine! – kiáltja Kassidy, miközben felsegít. – Sajnálom, Izzy. Azért viselkedik így, mert az apja kosárlabdázókra vadászik Európában, ezért nem tudott eljönni a ballagásra.

Blaine megvetően felhorkan, és majdnem olyan vörös lesz az arca, mint a haja.

– Magasról teszek rá. Csak hülyéskedni akartam egy kicsit.

– Jól vagyok – mondom, és leporolom a tenyeremet. – Érjük utol a többieket!

Magam mögött hagyom Kassidyt és Blaine-t, de hallom, hogy Kassidy halkan és sziszegve leszidja a barátját. Blaine-nek volt néhány furcsa kirohanása a veszekedésünk óta, és többek között ezért próbálok kitérni az útjából. Lehet, hogy Kassidy észrevette, de nem tett rá megjegyzést.

Amikor odaérek az állomás épületéhez, Kassidy futva utolér, és belém karol.

– Készen állsz? – kérdezi, és izgatottan mosolyog.

– Miért építettek ide egy állomást egyetlen ház kedvéért?

– Theodore Ashwoodnak mindennap komppal szállították az élelmiszereket és a leveleket – feleli Kassidy. – A halála után az unokahúga költözött a házba, és a nagybátyja letétbe helyezett pénzéből tartotta rendben az épületet. Az anyám szerint helyesen tette, mert miután megnyit a múzeum, naponta több hajó is érkezik majd ide a Bar-kikötőből.

Az épület meglehetősen egyszerű. Van benne egy jegyárusító fülke, mosdók és néhány összekarmolt pad, amelyek mintha egy régi templomból kerültek volna ide. A fülkében egy unott biztonsági őr ül, és egy gyűrött könyvet olvas. Valószínűleg számított ránk, mert épphogy felpillant, máris folytatja az olvasást. A szemközti fotocellás ajtók nyikorogva nyílnak ki, amikor odaérünk. És amikor meglátom, mi vár ránk odakint, döbbenten megtorpanok.

Két nyitott tetejű Rolls-Royce Silver Ghost vár minket. A tökéletes utánzatai azoknak, amelyek A rubintos tőr átka című filmben szerepelnek.

– Ezt nem hiszem el! – kiáltom.

Odaszaladok a legközelebbi autóhoz, azzal sem törődve, hogy hülyét csinálok magamból Marlowe előtt, aki a másik autó hátsó ülésén ül.

Végighúzom az ujjaimat az ívelt lökhárítókon, fellépek a küszöbökre, és megsimogatom a bőrhuzatot.

– Hogy hoztad ide őket? – kérdezem Kassidytől.

Kassidy olyan szélesen mosolyog, hogy látszódnak a gödröcskék az arcán, és izgatottan táncol az autó körül.

– Komppal – feleli, miközben a hűtőrács tetején álló Rolls-Royce angyal fölé hajol. – De sokkal nehezebb volt őket megtalálni, mint idehozni. Ritkaságnak számítanak.

Döbbenten beszippantom a levegőt.

– Eredetiek?

Kassidy elneveti magát.

– Ezeken az üléseken valódi fenekek ültek az 1920-as években.

– Ez a meglepetésed?

– Az eleje – feleli rejtélyesen Kassidy, azután vet egy pillantást a telefonjára. – El kellene indulnunk. Napnyugta előtt fel akarok érni a házba. – Beül az autóba Blaine-nel, Fergusszal és Ellisonnal. – Úgy tűnik, itt már nincs hely, Izzy – mondja, és rám kacsint. – Csatlakoznod kell Marlowe-hoz.

Vágok egy grimaszt, és Chloéval odamegyünk a másik autóhoz. Marlow egy vastag, vászonkötéses könyvet olvas, és odabiccent nekünk.

Miközben elindulunk, Chloe elolvassa a könyv aranyozott betűkkel írt címét:

– Anna Karenina. Jó könyv?

Marlowe megint felemeli a fejét. Göndör, fekete fürtjei kissé lobognak a szélben, miközben felfelé kapaszkodunk a kanyargós, csillagvirágokkal szegélyezett úton, a napsütésben jól látszódnak szeme alatt a szeplők. Az anyja görög, ezért a bőre majdnem olyan sötét, mint az enyém, és meglepően sima, mint egy gyöngy, amit tisztára mosott az óceán.

– Romantikus, de szomorú – feleli, azután felém fordul. – Azt hiszem, az 1930-as években filmet is készítettek belőle.

Annyira meglepődöm azon, hogy tud a film létezéséről, és hozzám beszél, hogy dadogni kezdek:

– Greta Garbo főszereplésével. Kassidy egyik kedvenc filmje.

– Sok régi filmet néztek Kassidyvel? – kérdezi Chloe.

– Rengeteget. Kassidy imádja a jazzkorszak hangulatát. Jelmeztervező akar lenni.

Chloe felsóhajt.

– Minden héten elolvasom az iskolaújságban a divatrovatát, de képtelen vagyok normálisan felöltözni.

Kínos csönd lesz, mert nem tudom, mit mondjak erre. Chloe csak azért került be a társaságunkba, mert Nestor elhozta az érettségi bálra, ezért összesen három dolgot tudok róla: elsős korunk óta ő a legjobb tanuló az osztályban, benne van a lacrosse-csapatban, és az anyja egy kínai befektetési vállalat igazgatósági tagja.

– Jól érezted magad az érettségi bálon? – kérdezem végül.

Chloénak elkerekedik a szeme a rémülettől, mintha a naplóját kértem volna kölcsön. Görcsösen megrándul a keze, elejti a táskáját, és kiesik belőle egy rúzs, egy pénztárca és egy piros üvegcse. Az autó mozgása miatt az üvegcse nekigurul a lábamnak. Felemelem, és megforgatom, hátha találok rajta egy márkanevet, de nincs rajta semmi, csak egy fekete, csavaros kupak.

Chloe kikapja a kezemből, azután felszedi az összes holmit a padlóról, visszateszi őket a táskájába, és kipirult arccal felegyenesedik.

– Nagyon jó volt az érettségi bál. Rémesen táncolok, de jól éreztem magam.

A reakciója miatt az újságíró orrom pletykát szimatol, de mielőtt feltehetném a kérdéseimet, megpillantjuk a házat.

– Hűha! – dünnyögi Chloe, mire Marlowe érdeklődve felpillant.

A ház a hegycsúcs közelében áll, és az óceánra néz. Lent a mélyben fehér tarajos hullámok verdesik a sziklákat. A szürke kövekből épült házat annyira belepi a só, mintha régen a víz alatt állt volna. A teraszok tele vannak rózsákkal, és sziklás ösvények kanyarognak le a vízpartra. A ház körül annyi színes vadvirág illatozik, hogy a látvány egy Monet-festményre emlékeztet. Az épület mögött sötét fenyőerdő magasodik.

Mintha valaki egy Technicolor szűrőt tett volna a szememre. A fekete-fehér film jelenetei alapján nem is sejtettem, hogy ilyen színes és eleven lesz a kert, és a napsütés láthatóvá teszi a szürke különböző árnyalatait a ház kövein. Ennek ellenére maga a ház ridegnek és zárkózottnak tűnik, mintha magába szívta volna a megrögzött remeteként élő tulajdonosa hangulatát.

– Nem csoda, hogy múzeumot csináltak belőle – jegyzi meg Chloe. – Gyönyörű.

– Miután meglátod belülről, még jobban fog tetszeni – mondja Marlowe. – Olyan érzés, mintha belépnél egy időkapszulába.

– Te már jártál odabent? – kérdezem.

Theodore Ashwood utasításai alapján a filmesek csak a ház homlokzatáról és a kertről készíthettek felvételeket, ezért sohasem láttam a ház belsejét.

Marlowe elpirul, mintha elárult volna valamit, amit nem lett volna szabad.

– Az anyám a múzeum felügyelőbizottságának egyik tagja, csakúgy, mint Kassidy anyja. A tulajdonos néhány héttel ezelőtt körbevezetett minket. Kassidy nem mondta el neked?

Megrázom a fejem.

– Biztosan meglepetésnek szánta – felelem, és megpróbálom leplezni az irigységemet.

Jellemző Kassidyre, hogy azért titkolózik előttem, hogy ne bántson meg.

Az autók rákanyarodnak az Ashwood-ház kavicsos behajtójára. A bejárat mellett már felsorakozott a korhű egyenruhát viselő személyzet. Mindannyian hasonlítanak a szüleimre, és ez arra emlékeztet, hogy én nem tartozom ide. A barátaim a világ legszebb helyein töltik a nyarakat, én viszont mindig a lakásunk tíz mérföldes körzetében tartózkodom.

Egyetlen alkalommal utaztunk el nyaralni a családommal. Amikor tizennégy éves voltam, az anyám beültetett engem és a húgomat az autóba, és lementünk egy Boston közelében lévő, zsúfolt tengerparti városba. A húgom sajnos beteg lett, ezért a tervezettnél hamarabb haza kellett mennünk. Mivel a nyaralás sokba került, és Caye tolószéke megbonyolította a dolgokat, nem próbálkoztunk újra.

A sofőrök kipakolják a bőröndjeinket a csomagtartóból, és az inasok felcipelik őket a bejárathoz vezető lépcsőn. Egész úton izgatott voltam, de most elszorul a torkom a rettegéstől. Nem hagyhatom, hogy nekem is ilyen életem legyen. Nem csinálhatom azt, mint a szüleim, amikor kicsi voltam. Jégkockákkal teleszórt vízbe áztatták a kezüket munka után, meg azon vitatkoztak, hogy melyik számla befizetését lehet a legtovább halogatni, és persze egyfolytában a kórházakkal küszködtek Caye ápolása miatt.

Az egyik inas megpróbálja elvenni a hátizsákomat, de megrázom a fejem, és olyan erősen meghúzom a pántot, hogy belemélyed a vállamba. A húgom miatt bevillant, hogy mi forog kockán. Senki sem láthatja meg a kést. Ez az egyetlen esélyem, és nem hibázhatok.

4.

Marlowe-nak igaza volt. A ház belseje valóban olyan, mintha beléptünk volna egy időkapszulába.

Chloe ámultan néz körbe az előcsarnokban.

– Olyan érzés, mintha álmodnék – dünnyögi.

Blaine elneveti magát.

– Az anyám gyűlölné ezt a dekorációt. – Kíváncsian és gyakorlott szemmel vizsgálgatja a bútorokat, mivel az anyja abból él, hogy mások házát rendezi be. – A minimalista tökéletes ellentéte.

Az időjárás viszontagságainak kitett homlokzattal ellentétben a ház belseje meleg és barátságos. Az előcsarnokból egy gyönyörű lépcső kanyarog az emelet felé. A falakon olajfestmények lógnak, az ólomüveg ablakokon keresztül beszűrődő, alkonyi fény színesre festi a tölgyfa padlót. A faragásokkal díszített asztalokon friss levendulák illatoznak.

Rongyosnak érzem magam farmerban és pólóban, mintha egy anakronizmus lennék, amit a ház kitaszít magából.

A szívós inasok felhordják a csomagjainkat az emeletre, miközben mi szétnézünk a földszinten. A ház hátsó részében találunk egy szalont Kassidyvel. Az egyik sarokban egy zongora áll, a kandalló körül bársonykanapék sorakoznak. A szoba formális, de barátságos. Valószínűleg itt kártyáztak és whiskyztek a vendégek. A magas franciaablakok körül sötétkék függönyök lógnak. Kassidyvel kilépünk a terméskövekkel burkolt teraszra.

A terasz a hegyoldalt elborító virágszőnyegre néz, a hosszú ösvényt rózsakertek szegélyezik, és a meredek sziklafal egészen az óceánig nyúlik. A hullámok távoli zúgását és a méhek zümmögését leszámítva tökéletes a csönd.

– Nem akarom elhinni, hogy valóban itt vagyunk – suttogom, hogy ne zavarjam meg a nyugalmat. – Marla Nevercross ezen a teraszon koktélozott. – A sziklafal felé bökök. – Cara Ashwood onnan dobta le a rubintos tőrt, miután meggyilkolta a húga férjét.

Kassidy elmosolyodik, és megszorítja a kezem. Tudom, hogy járt már itt, de ezt inkább nem hozom szóba. Ismerem őt. Ez a pillanat mindennél többet ér a számára.

– Azt hiszem, elérkezett a utolsó meglepetés.

Visszamegyünk az előcsarnokba, ahol a többiek már várnak minket. Kassidy vesz egy mély lélegzetet, és hevesen megdobban a szívem.

– Tudom, hogy meg akarjátok nézni a szobáitokat, és ki akartok csomagolni, de először is el kell mondanom nektek, hogy miért vagyunk itt – kezdi Kass.

– Azért, mert ez egy klassz ház, és egy magányos szigeten áll – mondja Ellison, mintha ennél bővebb magyarázatra nem lenne szüksége.

Kassidy elmosolyodik.

– Nem csak erről van szó. Egy filmtörténeti helyszínen vagyunk.

– Kezdődik – dünnyögi Fergus.

Kassidy körbemutat.

– Theodore Ashwood 1926-ban építtette ezt a házat abból a pénzből, amit az alkoholtilalom alatt keresett azzal, hogy alkoholt árult. Eszeveszett partikat rendezett itt…

– Akkor hasonlított rám – szúrja közbe vigyorogva Blaine.

Kassidy vág egy grimaszt.

– A te bulijaid szülinapi zsúrok azokhoz képest. – Blaine-nek elkomorul az arca, de a többiek elnevetik magukat. – Theodore tinédzser lánya, Cara, akit az apja verébnek becézett, mindenáron filmsztár akart lenni, ezért Theodore azt mondta Fabrizio Riccinek, hogy leforgathatja a következő filmjét a birtokon, ha Carára osztja ki az egyik főszerepet. És Ricci így is tett. – Kassidynek ellágyul az arckifejezése. – És Cara nagyszerű alakítást nyújtott. Olyan csodálatos volt, hogy a másik főszereplő beleszeretett, és rávette, hogy szökjön el a szigetről és az apjától.

Kassidy hatásszünetet tart, de Marlowe-t és engem leszámítva mindenki a telefonját nyomkodja, és alig figyelnek oda. Éppen ezért közbeszólok:

– Ekkor vált Theodore remetévé?

Kassidy megrázza a fejét.

– Miután Cara elszökött, olyan tragikus lett az élete, mint a Ricci által rendezett filmek. Inni kezdett, elhagyta a színészt egy kocsmatulajdonos kedvéért, és magányosan halt meg egy ócska, bostoni motelben. – Kassidy felsóhajt. – Theodore az alkoholból gazdagodott meg, és az alkohol miatt vesztette el a lányát. A történtek után bezárkózott a birtokra, és többé sosem tette be a lábát a szárazföldre. Az összes tárgy, amit látni fogtok – a kanapék, amiken ültök, a tányérok, amelyekből esztek és a kádak, amelyekben megfürödtök –, Theodore Ashwood utolsó, magányos emlékei.

Egy darabig mindenki hallgat.

– Ezzel sikerült tönkretenned a hangulatot – jegyzi meg Blaine.

Kassidy elvigyorodik.

– De tudom, mivel dobhatlak fel titeket. Van egy meglepetésem a számotokra.

Kassidy hanghordozása miatt a többiek rémülten felpillantanak a telefonjukból, és szikrázni kezd körülöttünk a levegő.