Jessica Peterson

cash

A mű eredeti címe: Cash by Jessica Peterson

Fordította: Kereki Noémi

Copyright © 2024 by Peterson Paperbacks, LLC

All rights reserved

Hungarian translation © Kereki Noémi, 2026
© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805792

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A mindannyiunkban élő cowgirlnek.

Lovagolj keményen! Lovagolj gyakran! Lovagolj szabadon!

1. FEJEZET

Mollie

Kapd be, cowboy!

SZEPTEMBER

Mélyen bent járok a cowboyok földjén, mégis beletaposok a fékbe, amikor meglátok egy igazi marhapásztort, aki az igazi lovát egy hamisítatlan saloon elé köti ki.

Visszarepültem volna az időben?

Vagy az egész jelenet csak egy látomás? A műszerfal szerint kint negyvenhárom fok van.

Kavarog a terepjáróm körül a porfelhő, amely Belton óta követ, és ideiglenesen eltakarja előttem a Rattler feliratú épületet.

Hill Country pora végre kezd eloszlani. Ja, az nagyon is egy ló.

És az nagyon is egy testhezálló farmert és cowboykalapot viselő férfi, aki olyan könnyedén csúszik le a nyeregből, hogy eláll a lélegzetem.

Anyám szavai visszhangzanak a fülemben: Hartsville egy porfészek. Nem gondoltam, hogy ezt szó szerint érti.

Mintha derengene valami, amikor meglátom a cowboy és a lova mögötti épületet. Egyemeletes, téglából emelték, az egyenetlen ablaküvegek megcsillannak a homályos délutáni napfényben. A kifakult zöld-fekete csíkos napellenzőn egy fehér csörgőkígyó képe látható, ami a méregfogai között kidugja villás nyelvét.

Hatéves koromban jártam utoljára ebben a kisvárosban, ami a semmi kellős közepén van. Miért pont egy kocsmára emlékeznék?

– Mollie? Itt vagy még?

Összeugrik a gyomrom, de Wheeler hangszóróból hallatszó hangja visszaránt a Range Roverbe. Körülnézés nélkül rálépek a gázra, és magamban köszönetet mondok, hogy egy lélek sincs a Main Streeten. Mert senkit nem ütöttem el, hála az égnek.

Jó, a cowboy és a lova itt voltak, a visszapillantóban látom is őket. Alig több mint háromszáz kilométerre, délnyugatra vagyok Dallastól, de mintha egy alternatív bolygón lennék, annyira más ez a hely.

A kormány melletti szellőzőrácshoz nyúlok, és a hideg levegőt az arcomra csapatom.

– Bocs, itt vagyok. Most értem Hartsville-be, és… azt hiszem, épp most volt egy Outlander-pillanatom. De egy westernhangulatú, kocsmával meg cowboyjal.

A legjobb barátnőm és egyben üzlettársam rekedt nevetése betölti az autómat.

– Hozd haza Jamie cowboyt Dallasba! Mondd meg neki, hogy jobb a városi élet.

– Nem vicces. – Kinézek a szélvédőn, mivel a GPS azt jelzi, hogy közelítek a célhoz. – Anyu nem tréfált, amikor azt mondta, hogy itt nincs semmi.

– Szerezd meg a pénzt, és gyorsan gyere el onnan! Hívj, ha végeztél, jó? Gondolok rád.

Elmosolyodom, még úgy is, hogy a gyomrom újra görcsbe rándul.

– Kösz, aranyos vagy. Alig várom a bemutatót.

– Én is. Nagyon kíváncsi vagyok, hogyan fog menni.

Dallas egyik ismertebb butikjában nyílik meg erre a hétre a comboycsizmás cégünk ideiglenes üzlete. A butik vásárlói divatérzékenyek és jómódúak, így remélhetőleg sok mindent fogunk eladni. Atyám, de jól jönne a bevétel!

Leteszem a telefont, és lelassítok a balra lévő utolsó épület előtt, mert utána a Main Street egy semmibe vezető sivár útként folytatódik. A krétaszínű föld, amit itt-ott fák, kaktuszok és bokrok tarkítanak, vibrál a késő délutáni hőségben.

Az épület bejárata melletti réztáblán ez áll: Goody Gershwin, ügyvéd, alapítva 1993-ban.

– Megérkezett a célhoz – szól a GPS.

Egy hatalmas, meggypiros pickup mellé állok be egy ferde parkolóhelyre. Látszólag ez is 1993-ból származhat, a lehúzott ablakain benézve látom, hogy az első ülés szürke kárpitja erősen megkopott. Az utasoldali ülésen jól látható a Brooks & Dunn együttes legnagyobb slágereinek díszdobozos kiadása.

Ez egy kazettákból álló díszdobozos kiadás.

Talán tényleg visszarepültem az időben.

A hőség pofonként csap arcul, amint kiszállok a kocsimból. Sugárzik felfelé a fekete aszfaltról, és perzseli a meztelen lábamat.

A nap mindeközben még a fejemet és a vállamat is ostromolja. Mintha egy grillsütőben lennék.

A táskámat a vállamra lendítem, és azon jár az eszem, vajon mi a francért lakna itt bárki. Apa mit látott ebben a helyben?

El sem hiszem, hogy tényleg itt vagyok. És el sem hiszem, hogy ő tényleg nincs itt.

De leginkább az hihetetlen, hogy elszalasztottam az esélyt, hogy valaha rendezzem a köztünk lévő viszonyt.

A gyász, amibe egy jó nagy adag harag is vegyül, fájdalmasan nehezedik a mellkasomra.

Amikor belépek az épületbe, igazi csengő csilingel a fejem fölött. Az irodában megkönnyebbülésemre hűvös van.
A készülő kávé ismerős illata kissé csökkenti a nyugtalanságomat.

Egy kerek szemüveges fiatal férfi mosolyog rám a közeli asztal mögül.

– Biztosan Mollie Luck vagy. Isten hozott! Zach vagyok, Goody jogi asszisztense. – Megkerüli az asztalt, és kezet nyújt. – Hozhatok neked valamit? Vizet? Kávét? Remélem, nem volt szörnyű utad.

Megrázom a kezét.

– Három óra. És nem volt szörnyű. Örülök a találkozásnak, Zach. És jól vagyok, köszönöm.

Rámered a fényes rózsaszín csizmámra.

– Bombasztikus.

– Ó, köszönöm! A comboycsizmás cégünk legutóbbi kollekciójának egy darabja.

– Neked van egy cowboycsizmás céged? – Egy rövid sötét hajú nő lép ki világos lenkosztümben a balra lévő ajtón. Úgy látom, bolo nyakkendője is van, fekete, ezüstcsatos, és a hangján egyáltalán nem érezhető irónia. – Ez csodálatos!

– Itt, Texasban gyártjuk őket.

A nő szeme szarkalábas lesz, amikor rám mosolyog.

– Az még jobb. Goody Gershwin vagyok. Örülök, hogy végre megismerhetlek, Mollie. Az édesapád gyakran mesélt rólad. Nagyon büszke volt rád.

A szemem csíp, és a szívem összeszorul. Apa büszke volt rám? Soha nem mutatta ki. Hangot végképp nem adott neki. De szeretném azt hinni, hogy legalább kicsit büszke lenne arra, hogy végül mi lett belőlem.

Mosolyt erőltetek magamra.

– Örülök, hogy találkoztunk.

– Szeretném kifejezni a részvétem. A közösséget megviselte Garrett halála, és csak elképzelni tudom, hogy nektek milyen nehéz lehetett.

Szúró fájdalom hasít a szívembe, és a torkom hátuljában áll meg. A közösség sokkal közelebb állhatott apámhoz, mint én. Bár három hónapja anyun, anyu szülein, Wheelerön és rajtam kívül senki nem volt Dallasban apa temetésén, szóval ki tudja.

– Köszönöm.

– Nos, örülünk, hogy itt vagy. – Goody elengedi a kezemet. – A mai nap elvileg egyszerű lesz. Az édesapád végrendeletének a végrehajtójaként mesélek a farmjáról, a tulajdonai megosztásáról, és hogy mit szeretett volna…

Goody felnéz a mögöttem csilingelő csengő hangjára.
A szarkalábai még jobban elmélyülnek.

– Helló, Cash! Mindig jó látni téged!

Cash. Miért ismerős ez a név?

– Hölgyem! Jó napot kívánok!

A mély hang hallatán valami arra késztet – talán a rekedtes hangzása vagy a vaskos akcentusa –, hogy hátrapillantsak.

A szívem bukfencezik egyet az ajtóban álló nagyon jóképű férfi láttán. Ránézésre a húszas évei végén járhat, talán a harmincas évei elején. Magas – úgy százkilencven centi lehet –, és olyan testalkata van, mint egy amerikaifoci-irányítónak. Deltás váll, izmos kar, hosszú láb, a combja majd szétfeszíti a szűk farmerját. Wrangler márkájú, ha tippelnem kellene.

A cowboykalapját a mellkasához nyomja, mintha most vette volna le a dús, kócos, barna hajáról, aminek göndörödik a vége. A kézfején kidagadnak az erek. Durván borostás az arca, a felső ajka fölött hosszabb is – általában nem vonz a bajusz, de valahogy ezen a srácon egyenesen szexi –, és egy kék-fehér csíkos ing van rajta, ami kiemeli a kobaltkék szemét.

Sőt, annyira kék a szeme, hogy jóformán világít a napbarnított bőre mellett.

És egyenesen rám néz. A pulzusom a fülemben dübörög. Egy dobbanás. Kettő.

Az elnyújtott szemkontaktus intenzitásától, az egész
vagányságától összeugrik a gyomrom. Villódzik a szeme. Miért van olyan érzésem, hogy ez a srác ingerült? Akár még mérges is?

Bevillan egy emlék. Két nyurga, kék szemű srác egy furgon platóján. Az egyikük ütötte a másik fejét, az ütések egyre gyorsabban érkeztek, amíg valaki rájuk nem kiabált az autóból, hogy hagyják abba.

A Rivers fiúk.

Annak ellenére, hogy a családjukban nyilvánvalóan gyakoriak voltak a sérülések, nagyon irigyeltem azokat a gyerekeket. Egykeként én csak egy testvérektől nyüzsgő házra vágytam, és ott voltak, seregnyien, Riversék. Határozottan emlékszem Mrs. Riversre, aki az anyósülésen ült, és a nagy pocakján volt a keze.

Az apám birtokával szomszédos farm a családjuké. Emlékszem, hogy egyszer találkoztam a fiúkkal a traktorfelszerelésboltban itt, a városban, és egyszer Lubbockban, a rodeón. Ahhoz nem találkoztunk elég gyakran, hogy barátok legyünk – az anyukájuk otthon tanította őket, ezért nem sokat jártak másfelé –, de annyiszor mégis, hogy tudjam, kik ők.

Nem bírom tovább tartani Cash pillantását, ezért inkább lenézek a csizmájára. Szögletes orrú, sötétbarna. A bőrt meggyűrte az idő, de az egyértelműen látszik, hogy foglalkoznak vele, most is csillog a bőrápolótól, amivel nemrég kenhette át.

A korábban érzett derengő érzés visszatér.

A munkámból kifolyólag, mindenkinél jobban ismerem a cowboycsizmákat. Ez egy Lucchese. Szakértelemmel készített, drága és klasszikus. Ez az a cowboycsizma, ami apáról fiúra száll.

Apa is Lucchesét hordott. Nem tudom, hogyan emlékszem erre, de mérget mernék rá venni, hogy így volt.

– Mollie, hadd mutassam be neked Cash Riverst! – Goody kinyújtja a karját. – Ő a farmotok vezetője már, te jó ég, mióta is?

– Tizenkét éve. – Cash pattogós válasza miatt egyértelművé válik, hogy tényleg mérges. Rám? De miért?

És most a mi farmunkon dolgozik? Mi történt a sajátjukkal? Nem értem.

Ez viszont megmagyarázza, hogy miért van itt az apám végrendeletének a felolvasásánál. A gazdaság vezetőjeként talán ismertetni akarja velem a tudnivalókat a farmról…

Nem mintha érdekelne. Amint a Lucky Farm a nevemre kerül, meghirdetem eladásra. Egyáltalán nem szeretnék egy Hill Countryban lévő szarvasmarhatelepet működtetni. Én mindig is egy ilyen benti lány voltam, és amúgy is az egész életem Dallashoz köt. Ott vannak a barátaim és a rokonaim. A Bellamy Brooks, a cowboycsizmás cég is, amit Wheelerrel indítottam. A vállalkozásunk végre kezd beindulni, és az örökség, ami hamarosan a markomat üti, szintlépést fog jelenteni nekünk.

– Cash… Azta! Emlékszem rád. – Kezet nyújtok neki.

Ránéz a kezemre, a szája kemény vonallá változik. Egy kínos pillanat után szó nélkül a meleg tenyerébe fogja a kezemet.
A szívverésem kihagy a kézfogása határozottságától. Száraz, de valahogy mégis felvillanyozóan életteli, kérges tenyere az enyémhez nyomódik.

Viszonzom az erős kézfogását, és szándékosan újra a szemébe nézek.

– Rég találkoztunk – szólal meg végre.

Érzem az illatát. Natúr szappanillat ez, de valami szexibb is vegyül bele. Arcszesz? Akármi is ez, friss és gyógynövényes illatú, és elég finom ahhoz, hogy a szívverésem másodszor is kihagyjon.

– Örülök, hogy újra látlak. – Ennyit tudok mondani.

Várom, hogy Cash válaszoljon. Amúgy meg milyen név ez a Cash? Ez az igazi neve? Vagy becenév?

Egy szót sem szól.

– Nos, így, hogy mindannyian itt vagyunk – Goody kezében egy mappa van, és már egy kis, cipzáras táska is, amit Zach nyújtott felé –, kezdhetjük is. Gyertek utánam a tárgyalóba!

Elindul a folyosón. Cashre pillantok, aki elemeli egy centire a kalapját a mellkasától.

– Utánad.

Azon gondolkozom, hogy vajon ilyen szűkszavú-e, vagy egyszerűen csak seggfej.

Annyira szeretnék újra Dallasban lenni, hogy belefájdul a gyomrom. Bár az én gyomrom mindig fáj, úgyhogy ez nem újdonság.

Követem Goodyt a folyosón, és hallom magam mögött Cash nehéz lépteit.

Egy óra. Kettő, legfeljebb. És meglesz a pénz, amivel valóra tudom váltani az álmaimat.

Hát, legalábbis egy álmot.

És talán attól, hogy apám pénzéből megfinanszírozom a Bellamy Brooksot, végre kevésbé leszek mérges – minden miatt.

Goody helyet foglal a hosszú, fényes konferenciaasztal végén. Én a jobbján lévő széket fogom meg, és nézem, ahogy Cash hatalmas testét a Goody balján lévő székbe préseli. Fejjel lefelé teszi a kalapját az asztalra, a teteje néz felfelé. Miért csinálja ezt? Így óvja meg a kalap formáját, vagy mi?

Aztán felnyúl, és érdes ujjaival beleszánt a hajába, ettől a mozdulattól viszont a kidolgozott mellkasára feszül az inge.

Elfordítom a tekintetemet, és inkább elfoglalom magam azzal, hogy előásom a táskámból a naptáramat. Fogalmam sincs, mi szükségem volna rá, de valamit kezdenem kell a kezemmel. Hirtelen ideges lettem.

Ennek semmi értelme. Anyu megerősített, hogy én vagyok apám egyetlen élő gyereke és örököse. A válási megállapodásuk szerint enyém lesz minden tulajdona, hiszen nem házasodott újra, és nem is született másik gyereke. A pénz volt az egyetlen, amit az apámtól az évek alatt kaptam. Bármikor pénzre volt szükségem, írt egy csekket.

De bármikor rá volt szükségem, sosem jött el.

Az idegességemet a velem szemben ülő mogorva cowboynak tulajdonítom, aki amúgy kényelmesen hátradőlve ül a székén széttárt lábbal és karfára támasztott karral, mintha unatkozna.

Hirtelen elkap a düh. Én sem akarok itt lenni, pöcsfej!

Apámmal nem álltunk közel egymáshoz. De attól még örülnék, ha élne, hiába kapom meg mindjárt a halom pénzt és a farmját. Sőt, bárcsak itt lenne, hogy talán – nem is tudom – még egyszer megpróbáljam.

Talán még egyszer felhívnám, és azt mondanám: Szeretlek, sajnálom, újra tudnánk kezdeni?

Mindig is azt hittem, hogy korlátlan időnk van helyrehozni a kapcsolatunkat. Volt bennem egy olyan gondolat, hogy szeretném, ha tudná, hogy miután hatéves koromban elváltak, nekem nagyon hiányzott. Ezért, amikor nagyobb lettem, teljesen kizártam az életemből. Arra gondoltam, hogy amint elérek valami sikert – amint igazi felnőtt leszek, aki már nem neheztel –, majd elsimítjuk a dolgokat.

Goody szétterít jó néhány lapot az asztalon, és addig pakolgatja őket, amíg hármas sorokba rendeződnek.

– Azzal szeretném kezdeni, hogy ilyen helyzetekben el tudnak szabadulni az érzelmek. Nyugodtan tarthatunk szünetet, ha szükséges, jó?

Lehúzom a lila filctollam kupakját.

– Rendben.

– Igenis. – Cash kihúzza magát, és az asztalra könyököl.

– Akkor vágjunk bele! – Goody lepillant a papírokra. – Az egyszerűség kedvéért két részre fogjuk osztani Garrett Randall Luck vagyonát. Pénzügyi és tárgyi eszközökre. A Lucky Farm kétszázötvenhatezer hektáron terül el, tizenötezer szarvasmarha, huszonkét épület, jó néhány nehézgép és egy napi nagyjából ezer hordót termelő kőolajtelep tartozik hozzá.
A végrendelet aláírásakor a farm ötven embert foglalkoztatott…

Hallom az egymáshoz dörzsölődő farmer surrogását. Átnézek az asztal túloldalára, és látom, hogy Cash térde le-föl mozog. Ő is ideges.

Egyébként miért van itt? Arra számít, hogy kap valamit apától?

– …és akkor itt van a pénzügyi rész, ami készpénzből és egy befektetési portfólióból áll. Garrett azt kérte, hogy ez kerüljön vagyonkezelésbe…

Cash felpillant, és a tekintetünk találkozik. Végre rájövök, hogy mit is látok a szemében.

Haragot. Micsoda? Miért? Húsz éve nem is jártam ebben a városban. Mégis mit követhettem volna el ellene?

– …mindent összefoglalva – Goody nagy levegőt vesz, Cash pedig majdnem felnyársalja a tekintetével –, Garrett idén áprilisban módosította utoljára a végrendeletét. Ebben az utolsó módosításban rögzítette, hogy a Lucky Farm és annak minden üzleti tevékenysége az egyetlen élő rokonára, Mary Elizabeth Luckra, becenevén Mollie-ra szálljon.

Cash keze egy puffanással az asztalhoz csapódik, mire összerezzenek.

– Minden tisztelettel, Goody, de ez így nem jó. Garrett azt mondta, hogy a farm az enyém lesz.

Odakapom a fejem. Mintha láthatatlan kezek szorítanák össze a tüdőmet.

– Parancsolsz?

– Garrett nekem ígérte a farmot. – Cash egyenesen a szemembe néz. – Többször is.

Goody a homlokát ráncolja.

– Attól tartok, hogy erre nincs írásos bizonyítékunk.

Cashre meredek.

– Te megőrültél?

– És te? – vág vissza. – Goody, Garrett azt mondta, hogy ezt bele fogja írni a végrendeletébe. Egész Hartsville, minden egyes lakója, meg tudja erősíteni. Patsy és John B. A farmon dolgozók. Gondolj bele! Bárkinél jobban ismerem a Lucky Farmot. A családom generációk óta Hartsville-ben él…

– Az én apám volt. – Annak ellenére, hogy az elmúlt évtizedben alig beszéltünk. – Én vagyok a lánya. Miért gondolod, hogy neked járna a tulajdona? Nem is nagyon hallottam rólad.

Cash kék szeme izzik.

– Hallottál volna, ha felhívod apádat vagy töltesz bármennyi időt a farmon.

Baszki. Ez a srác. Menjen a picsába!

– Semmit nem tudsz rólam. – Remeg a hangom. – És szemlátomást a családomról sem tudsz semmit. A farm az enyém…

– Hadd találjam ki! El fogod adni.

– Semmi közöd hozzá!

– De rohadtul van közöm hozzá! Átkozott legyek, ha eladod a vállalkozásunkat egy idióta alapkezelő barátodnak, aki ha a gazdálkodásról van szó, nem tudja megkülönböztetni a seggét a könyökétől. Fogalmad sincs, mennyi munkát tettünk bele…

– Nem is érdekel! – Csikorgatom a fogam. – Őszintén, magasról rakok rád, és az itt végzett munkádra is.

– Magasról teszek rád.

– Parancsolsz?

Mélyen a szemembe néz.

– Így mondjuk helyesen.

– Neked meg mi a franc bajod van?

– Hol kezdjem? – Előrehajol.

– Jól van, fiatalok. – Goody felemeli a hangját. – Próbáljuk megőrizni a nyugalmunkat, rendben? Garrett nem akarná, hogy így veszekedjetek. Tiszteletben kell tartanunk az akaratát, ahogy ő azt elrendezte a végrendeletében. Ez így törvényes.

– Meg fogom támadni – mondja Cash.

Összeszorítom a számat.

– Azt megnézném.

Googy megköszörüli a torkát.

– Befejezhetem?

Cash továbbra is meredten néz engem.

– Nyugodtan.

– A pénzügyi eszközök, a készpénz és a befektetési portfólió, ami egy vagyonkezelői alapba került, szintén Mollie-ra szállnak.

Apa a kilencvenes években egy rakás pénzt keresett, amikor olajat találtak a családi birtokunk távoli sarkában. Anyunak járt belőle a váláskor, abból indított el egy ingatlanügynökséget Dallasban. Apa a maradék egy részét a farmba, a többit a tőzsdébe fektette. És mivel a Dow Jones ipari átlag azóta megnégyszereződött… hát, igen, nagyon sok pénz van.

Cash fanyarul felnevet.

– Látod, Városi Lány? Megkaptad a pénzed. A farm hadd legyen a miénk!

Követem a példáját, és csendben maradok. Válaszra sem érdemes ez a nevetséges megjegyzés. Bár a miénken kiket ért?

– Viszont – Goody a kezem mellett az asztalra teszi a tenyerét – van egy kikötés.

Végül leveszem a tekintetem Cashről, hogy apám ügyvédjére nézzek.

– Kikötés? Úgy érted, be kell töltenem egy bizonyos életkort, vagy ilyesmi, hogy megörökölhessem a tulajdonát?

– Ilyesmi. – Habozik. – Ez a kikötés… nem mindennapi, az biztos. Az édesapád azt kéri, hogy tölts egy teljes naptári évet a Lucky Farmon, csak utána férhetsz hozzá a vagyonkezelői alapban lévő pénzeszközökhöz. Azt is kéri, hogy aktívan vegyél részt a vállalkozás napi működésében a Lucky Farm Részvénytársaság vezérigazgatójaként. Ha ezt megteszed, akkor minden Hartsville-ben töltött hónap után havi juttatást kapsz a vagyonkezelői alapból.

Felnevetek.

Hátravetett fejjel nevetek, de nagyon, mert ha nem ezt tenném, félek, hogy kidobnám a taccsot.

Egész biztos, hogy Goody viccel. Egészen biztos, hogy apám, az a csendes, gyakorlatias férfi soha nem kérné tőlem – a lányától, akit bentlakásos iskolába, majd egyetemre küldött nagy városokba –, hogy a semmi közepén éljek egy évig, hogy üzemeltessek egy szarvasmarhafarmot.

De Goody csak néz engem, és pislog. Teljesen nyugodt.

Ó, atyám! Komolyan mondja.

– Itt valami nem stimmel. – Cash előrehajol, hogy a papírokra nézzen. – Ez nem vall Garrettre.

Na, legalább ebben egyetértünk.

Goody oldalra billenti a fejét.

– Ugyanezen a széken ültem, amikor Garrett pontosan ezeket a szavakat diktálta még áprilisban. Aznap fogalmaztuk meg az új végrendeletét.

Visszanyelem a könnyeimet, és kavarog a gyomrom.

– De miért akarná, hogy a farmon éljek? Jogszerű ez egyáltalán? Hogyan lehet ezt valakire ráerőltetni?

Goody vesz egy nagy levegőt, majd széttárja a kezét.

– Ezt akarta az édesapád, Mollie. Sajnálom. Tudom, hogy nem ezt szeretted volna hallani.

– És ha nem teszem meg?

Cash megköszörüli a torkát.

– Micsoda meglepetés!

Nem foglalkozom vele, csak folytatom:

– Van egy munkám. Ahogy mondtam, van egy cégem Dallasban. És egy lakásom, és… és az anyukám is ott él, és én…
a barátaim, minden… én nem tudok csak úgy…

– Lelépni? – Cash felvonja a szemöldökét. – Most azonnal megpróbálhatod.

Hunyorítva nézem.

– Miért nem fogadod meg a saját tanácsodat? Úgy tűnik, apám rád nem hagyott semmit…

– Ez nem teljesen igaz – vág közbe Goody.

– …szóval mi a francért nem kopsz le innen?

Cash az ügyvéd felé fordul.

– Figyelek!

– Nem tudod valahogy felszabadítani a pénzt, Goody? – kérdezem kétségbeesve. – Csak egy kis részét? Legalább addig, amíg anyu ügyvédeivel át tudom nézetni a végrendeletet.

Sajnálkozó mosollyal néz rám.

– Ez nem lenne helyes, Mollie. Sajnálom. Vagy úgy csináljuk, ahogy az édesapád akarta, vagy nem csináljuk sehogy. Meg van kötve a kezem.

Szédülök. Az ujjaimat a homlokomra nyomva lehunyom a szemem, és próbálok nem pánikba esni. Képtelen vagyok felfogni apám utolsó kívánságát. Húsz éve nem tettem be a lábam a farmra. Miért várná el ezt most?

Miért tett a Lucky Farm vezérigazgatójává?

Miért érdekel?

Mi az ördögért érdekel?

Nem tudom, miért. De még mindig olyan érzésem van, mintha egy iratmegsemmisítőbe került volna a szívem.

– Mivel a farméletért – Goody megköszörüli a torkát – szemlátomást nem rajongsz, Mollie, én azt tanácsolom, hogy a lehető leghamarabb költözz Hartsville-be. Minél hamarabb kezd ketyegni az óra, annál korábban megkapod a juttatást, és annál korábban visszatérhetsz a dallasi életedhez.

– Egy hétig sem fogja húzni – dünnyögi Cash.

– Te nem fogod még egy percig húzni, ha továbbra is sértegetsz. – Kinyitom a szemem, hogy rámeredjek. – Nem tudom, az apám mit látott benned, de az világos, hogy pocsék emberismerő volt. Komolyan, tűnj már el!

– Nem megyek sehova, amíg nem tudom, hogy a Lucky Farm jó kezekbe kerül-e.

Goody feláll.

– Mit szólnátok öt perc szünethez?

Rányomom a kupakot a tollamra, és a naptárammal együtt a táskámba dobom.

– Én végeztem. Goody, az ügyvédeim keresni fognak.

– Jó utat! – hallom Cash szavait, miközben kiviharzom a tárgyalóból.

– Várj, Mollie… miss Luck… – Zach feláll az asztala mögül, de elrohanok mellette, ki a szörnyűséges délutáni hőségbe.

Csak az autó biztonságában hagyom, hogy kitörjön belőlem a sírás. Előveszem a telefonomat, megkeresem anyu számát, de a kicsengést is alig hallani a légkondi zajától.

– Mollie! – Az ismerős hangjától valamennyire lelassul az elszabadult pulzusom. – Hogy vagy, drágám? Hogy mentek a dolgok?

A kormányra borulok, és az alkaromba temetem az arcomat.

– Nem túl jól – mondom, és felzokogok.

2. FEJEZET

Cash

Elszabadul a pokol

Dübörgő pulzussal meredek a nyitott ajtóra. Rossz érzés telepszik a gyomromra.

Mi az ördög történt éppen? És hogyan érezhetem még mindig a városi lány parfümjének az illatát, noha nincs már itt?

– Komolyan mondtad. – Goody felé fordulok. – Garrett ráhagyta a farmot.

Goody bólint, miközben behajtja az irattartó mappát.

– A végrendelet ezt állítja, igen.

– Akkor nekünk annyi.

– Ezt nem tudhatod.

– De, tudhatom. Ha rám hagyta volna a farmot… – Elakad a hangom. Elfordítom a tekintetemet, és az öklömmel ütögetem az asztalt. – Gondoskodnék róla. Az emberekről. A területről. Az állatokról. Ha ő felel értük, akkor ezek mind mennek a kukába.

– Ezt nem tudhatod – ismétli meg Goody. Elhúzza a mappa melletti kis táska cipzárját.

– Rózsaszín cowboycsizma volt rajta, Goody. Fényes. Vadonatúj.

– Most hagyjuk ennyiben, hadd csillapodjanak a kedélyek, és majd meglátjuk, mi lesz. Tiszteletben kell tartanunk Garrett kívánságait.

Felállok, és felveszem a kalapomat.

– Mindenkinél jobban tisztelem Garrettet. Éppen ezért nem fogom ezt ennyiben hagyni.

– Rád is hagyott valamit.

– Mit?

Goody beletúr a kis táskába, és felém nyújt egy kulcsot.

– Egy széf. Itt van, a Lonestarban. – A Lonestar Bank & Trust Co. az egyetlen bank, aminek van fiókja Hartsville-ben.

Lenézek a kulcsra, és elszorul a mellkasom. Mi a francot szívott Garrett, amikor megírta ezt a végrendeletet?

– Van bármi ötleted, hogy mi lehet benne? A széfben? – kérdezem.

Goody megrázza a fejét.

– Csak annyit mondott, hogy fontos számára. Nem akarta megkockáztatni, hogy elhagyja, ezért bevitte a bankba.

Összeráncolom a homokomat, mert még sosem voltam ennyire összezavarodva. Garrett nem volt melegszívű és érzelgős.
És egyáltalán nem volt szentimentális. Nem tudom elképzelni, hogy lett volna valamilyen családi öröksége, pláne nem olyan, amit még a széfbe is betett.

Ez azt jelenti, hogy készpénzt rakott be? Ékszert vagy fegyvereket? De egyik sem tűnik reálisnak.

Akármiről van is szó, nem az lesz, amit akarok, a farm.

– Majd megnézem. – Zsebre vágom a kulcsot. – Köszönöm, Goody! Mondd meg Tallulah-nak, hogy üdvözlöm.

Goody barátságosan rám mosolyog.

– Hiányzol neki a Rattlerből, ugye, tudod?

Péntek esténként rendszeresen jártam Hartsville hírhedt kocsmájába, amíg hat éve egy sortáncos baleset miatt kórházba nem kerültem. Az agyrázkódás miatt hetekig nem tudtam dolgozni a farmon, és amíg nem voltam, beütött a krach. Nem kockáztathatom meg, hogy ez újra megtörténjen.

Lüktet a térdem és a lábfejem, ahogy megyek végig a folyosón, aztán kilépek az ajtón. Három óta fent vagyok, és fél négytől lovon ülve dolgoztam a marhákkal. Annyira ki vagyok merülve, hogy orra tudnék bukni, de nem engedhetem meg magamnak a luxust, hogy összeessek. Főleg így, hogy a családom jövőjével kapcsolatos terveim füstbe mentek.

Megtorpanok, amikor meglátom a furgonom mellett parkoló menő terepjárót. Nem volt itt, amikor Goody előtt még beugrottam a patikába. Az autó Mollie-é, ez nem is kérdés.
A hartsville-i emberek praktikus autókat vezetnek. Amiknek nem ötszáz dolláros abroncsuk van, és nem egy vagyonba kerül a megjavításuk.

A Range Rover éppen olyan fényes és nevetséges, mint a gazdája.

Elölről megkerülöm a Fordomat, közben a fejembe húzom a kalapomat, és megállom, hogy forgassam a szemem a Rover motorzúgásának hallatán.

Meg sem lep, hogy Mollie teljes gőzzel járatja azt a francos légkondit. Egy magafajta hercegnő elhervadna a hőségben.

Ezzel ment a temetésre is? A temetésre, amire senkit nem hívtak meg azok közül, akik a legjobban ismerték Garrettet.

A terepjáró fehér. A fényezése, a kerekei és a fényszórói mind porosak a Dallasból ide vezető úttól, de az autó egyértelműen új.

És hatalmas is, a felszereltsége alapján hegyeket lehet vele mászni, vagy Mollie esetében villoghat vele az előkelő környékek áruházainak parkolójában. Ez az autó százezer dollárnál bőven többe került.

Hat számjegyű összeget én kizárólag akkor láttam, amikor a szüleim halála után kinyitottam az első Lonestar Bank & Trust Co.-bankszámlakivonatot. Részletesen le volt benne írva, hogy mekkora jelzálogkölcsönt vettek fel a farm veszteségeinek a fedezésére, miután 2010-ben zuhanni kezdtek a marhahúsárak.

Még mindig törlesztem azt a kibaszott összeget.

De persze a törlesztés azt is jelenti, hogy még egy évvel tovább megtarthattuk a Rivers Farmot. És az öcséimmel Garrett Luck miatt tudtuk a kölcsönt fizetni.

Nem volt tökéletes ember. De rendes volt velem, amikor senki más nem, és mindig tartotta a szavát. Nem volna rá jellemző, hogy mond valamit, és nem azt csinálja.

És az sem volna rá jellemző, hogy az élete munkáját egy elkényeztetett csitrire hagyja, aki éppen annyira el van szállva magától, mint amekkora az az átkozott szája.

De ez van.

Hiányzik Garrett. Rohadtul hiányzik. Ő volt az az apafigura, amire szükségem volt az elmúlt tíz évben. Mi a francot kezdjek most nélküle?

Most csak azért imádkozom, hogy a furgon, amit apám használtan vett 1996-ban, túléljen még egy ellési időszakot.Lehajtott fejjel előásom a kulcsaimat a zsebemből, és kinyitom a vezetőoldali ajtó zárját. Éppen annyira nem akarom Mollie-t látni, amennyire ő sem akar engem. Még ha nem bírtam is megállni, hogy bámuljam Goody irodájában.

Összeugrik a gyomrom, amikor felidézem Mollie szemét. Ugyanolyan, mint az apjáé, sötétbarna és mélyen ülő. Kifejező.

Megmarkolom a krómkilincset, és elnehezedik a testem. Ez a gyász – már el kellett volna múlnia. Túl sok ember függ tőlem ahhoz, hogy ennyire szét legyek csúszva.

A hüvelykujjammal megnyomom a gombot, ami kinyitja az ajtót, amikor halk nyöszörgést hallok.

Hátrapillantok, benézek a Rover utasoldali ablakán, és látom, hogy a városi lány a kormányra borulva ül. Megint összerándul a gyomrom, amikor meglátom, hogy rázkódik a háta a láthatóan mély, ziháló zokogástól.

Elég hangosan sír ahhoz, hogy a motor zaján túl is halljam.

Egy pillanatig sajnálom. Tudom, milyen érzés szülőt elveszíteni, és ezt nem kívánom senkinek. Még neki sem.

De aztán eszembe jut, hogy alig ismerte az apukáját. Emlékszem, mennyire szomorú volt Garrett, amikor róla beszélt. Emlékszem, amikor az ügyvédek hívták a farmot, és tájékoztattak, hogy szeretnék megkapni a holttestet, hogy Dallasba szállíthassák. Garrett egy napot nem élt ott.

Egy hang hallatszik a zokogáson túl. Bluetooth, a Rover hangszóróiból jön. Mollie telefonál.

– Menekülj abból a koszfészekből, és gyere haza! – mondja egy nő. – Az a pénz téged illet, drágám, és én gondoskodni fogok arról, hogy megkapd, akármibe kerül.

– Nem értem – válaszolja Mollie. – Miért dolgoztatna meg érte?

– Az apád… mindig olyan átkozottul nehéz természet volt.

– És ez még enyhe kifejezés.

Beszállok a furgonba, és elindítom a motort. Szinte vizet facsarok a kormányból, úgy szorítom, az ujjperceim elfehérednek. Máris izzadok, az ing a hátamra tapad.

Mollie nem amiatt van felzaklatva, hogy elveszítette az apját.

Azért van felzaklatva, mert nem kapta meg a pénzt. Garrett csupán ennyit jelentett neki, egy ATM-et.

Nekem viszont a minden volt. Az apa, akit elveszítettem.
A mentor, akire szükségem volt. A barát, aki miatt nem ment el a józan eszem, amikor fuldokoltam a gyászban.

Én most veszítettem el mindent, erre itt van ez az elkényeztetett városi lány, aki azért zokog, mert a sok millió dollárra várnia kell egy évet, közben azt a férfit, aki megmentette a családom életét, nehéz természetűnek titulálja.

Mollie csinos. Ez mindenki számára nyilvánvaló. De semmi nem veszi el jobban a kedvem, mint az ilyen nemtörődömség. Az érzés, hogy neki minden jár.

Rükvercbe kapcsolok, és nagy lendülettel kitolatok a parkolóhelyről. A Roverre pillantva látom, hogy Mollie felemeli a fejét. A sötétített üvegen keresztül is látom a felpuffadt, könnyáztatta arcát. Összeszorul a szívem.

Nem foglalkozom vele, és a gázra taposok. Mollie Luck nem az én problémám.

Az viszont igen, hogy hogyan fogom eltartani a családomat, és tartom össze hatunkat, miközben tisztelettel adózunk Garrett emléke és munkája előtt.

Az én furgonomban nincsen légkondi, ezért teljesen letekerem az ablakot. Forró, párás levegő fúj az arcomba. Felpillantok az égboltra, de csak poros homályt látok. Szükségünk lenne az esőre, de nem úgy tűnik, hogy ma megkapjuk.

Ha Garrett még élne, most egy quadon ülnénk. Túl nagy a forróság ahhoz, hogy lovagoljunk, ha nem muszáj. Valószínűleg a Colorado folyó kanyarulatánál lennénk, ami a Lucky Farm nyugati határát jelöli. Talán a vadvilágot tanulmányoznánk vagy pecáznánk egy árnyékos helyen.

Garrett imádta a folyót. Majdnem annyira, mint a vadászatot, a kilencvenes évek countryzenéjét és a fűszeres Ranch water koktélt.

De semmit nem szeretett jobban a lányánál, akiről gyakran mesélt, de aki soha nem látogatta meg.

Mi a francért mondta, hogy rám hagyja a Lucky Farmot, ha a végrendeletében valami más áll? Állandóan a farm jövőjéről beszélgettünk. Megszállottja volt a helynek. Hozzám hasonlóan a farmerkedés a vérében volt. A nagypapája vette meg az első tízezer hektárnyi területet, amiből végül az 1900-as évek elején a Lucky Farm lett. Azóta a Luck család tulajdonában áll.

Garrett tizenkilenc éves koromban vett a szárnyai alá, közvetlenül a szüleim halála után. Otthagytam az egyetemet, hogy gondoskodjam a négy öcsémről, és működtessem a családunk farmját. Segített mindent egyenesbe hozni. Még ha ez azt jelentette is, hogy el kellett adnom az utolsó bikát és tartalék traktorabroncsot is, hogy kifizessem a szüleim adósságát. Megfogadtam, hogy vissza fogom állítani a Rivers Farm régi fényét. Bár akkor minden csak a túlélésről szólt.

Mivel semmi nem maradt a farmunkon, Garrett felvett engem és öcséimet, hogy dolgozzunk az övén. Tisztességesen fizetett, továbbá szállást és ellátást is kaptunk. Nem engedhettük meg magunknak a Rivers Farmon álló családi házunk fenntartását, de mert a kényelmes farmházban lakhattunk, amit Garrett épített a birtokán, ki tudtuk adni a gyermekkorunk otthonát, és ezzel készpénzhez jutottunk, ami nagyon jól jött. Segített megtanítani a testvéreimnek mindent, amit a szarvasmarha-tenyésztésről tudniuk kell. Az, hogy egy olyan bejáratott és sikeres farmon éltünk, mint Garretté, garantálta, hogy mindannyian világszínvonalú oktatásban részesüljünk.

Sokszor gondolkoztam azon, hogy Garrett miért volt ilyen jó hozzánk, árván maradtakhoz. Gazdag volt. Sikeres. Nem kellett nagyvonalúnak lennie. De szerintem miattunk nem volt magányos. Ő és a felesége, Aubrey – Mollie anyukája – jóval korábban elváltak, és a nő elvitte magával Mollie-t a szülővárosába.

De apámhoz hasonlóan Garrett családszerető ember volt a lelke mélyén. És szerintem az évek alatt mi váltunk a családjává.

Keményen dolgoztunk a testvéreimmel. Úgy szeretjük a földjét, mint a sajátunkat. Minden étkezést Garrett-tel költöttünk el, és úgy szívtuk be Patsy főztjének az illatát, mintha az utolsó napunk lenne.

Szeretett bennünket, ahogy mi is szeretjük őt.

Ezzel együtt soha nem gondoltam volna, hogy Garrett egy nap felém fordul, és megkérdezi, hogy mit szólnék ahhoz, ha a halála után átvenném a farmot. Mert szerinte senki más nem tudná jobban működtetni.

Elszorul a torkom. Lelassítok a Lonestar Bank felé közelítve, és lehajolva kinézek az utasoldali ablakon az épület üvegajtajára. Ég bent a villany, de van egy tábla az ajtón. El sem kell olvasnom, hogy tudjam, az van ráírva, hogy Harley ügyet intéz, és holnap reggel lesz újra.

Vagyis nem nagyon pörgött ma az üzlet, úgyhogy elengedte az alkalmazottait, és kiment quadozni a Starrush Creekhez.

Úgy tűnik, máskor nézem meg a széfet.

Csorog az izzadság a szemembe, miközben kifelé hajtok a városból. Elkapom a kormányt, hogy kikerüljek egy kátyút, majd lelassítok, amikor meglátok egy ismerős alakot magam előtt, a körvonalai elmosódnak a hőségben.

Csak az öcsém képes ilyen forróságban belovagolni a városba, és haza. És ezt is csak akkor, ha össze akarja szedni a pénzt, amit a heti pókerezésén nyert.

Az ingujjammal megtörlöm a szemem, és kidugom a fejem az ablakon.

– Mondd, hogy jól megkopasztottál egy gazdag rohadékot.

Wyatt felém fordul, és vigyorogva néz le rám a nyeregből.

– Te vagy errefelé az egyetlen gazdag rohadék. Na, milyen érzés a Luchy Farm tulajdonosának lenni?

Megvillan a tekintetem. Eltelik egy pillanat.

Összevonja a szemöldökét, és meghúzza a ló gyeplőjét.

– Bakker.

– Ja.

– Mi történt?

– Fogalmam sincs. Talán Garrett elfelejtette frissíteni a végrendeletét. Nem hinném, hogy hazudott volna nekem.

– Ő soha nem hazudott volna senkinek.

– A farm Mollie Lucké lesz. Ő kap mindent, a vállalkozást, a pénzt.

Kiguvad Wyatt szeme.

– Hiszen soha nem is járt itt.

– Tudom.

– El fogja adni.

– Tudom.

Wyatt elnéz a dombokra, amik vibrálnak a hőségben.

– Cash…

– Majd kitalálom. Van pár ötletem.

Az öcsém gyanakvó pillantással néz rám.

– Nem, nincs.

– Én…

– Nem csinálhatsz mindent egyedül, Cash. Hadd segítsünk neked! Kitalálunk majd valamit, te, én meg a fiúk. Patsy és John B. Van egy pókerverseny Vegasban.

– Te is tudod, hogy nem engedhetlek el ennyi időre, amikor szénát kell báláznunk.

– Ella most már heti három nap óvodába jár. Sawyer is többet fog tudni segíteni.

Ella Sawyer öcsém hároméves kislánya. Elképesztően aranyos, és mindenki szíve csücske a farmon.

Sóhajtok egyet. Csorog az izzadság a halántékomon. A furgonom belseje olyan, mint egy levegőtlen sütő.

– Egy évig a farmon kell élnie. Mármint Mollie-nak. Eljátszani a főnök asszonyt. Csak akkor fogja megkapni a pénzt.
Ez van Garrett végrendeletében.

Wyatt rám bámul.

– Ennek semmi értelme.

– Ahogy mondod. Garrett és Mollie nem beszéltek gyakran, ez biztos, de Garrett csak elmondta volna, ha a lánya bármiféle érdeklődést mutat a gazdálkodás iránt. Eljött volna, nem? Hogy mindent megtanítson neki… – Ingatom a fejem. – Felelőtlenségnek tűnik.

– Garrett nem volt felelőtlen.

– Pontosan. Ezért is van olyan érzésem, mintha üzenne nekünk. – Ahogy a széf is ezt erősíti meg. Úgy döntök, hogy a zsebemben lévő kulcsról nem mesélek a testvéremnek. Nem akarom, hogy reménykedjen. Majd kiderítem, hogy mi a helyzet, és utána meglátom.

– Talán. – Wyatt megvonja az egyik vállát. – Vagy talán csak családon belül akarta tartani a farmot.

Mi vagyunk a családja. Ebben biztos vagyok.

Mielőtt nekem ígérte a farmot, soha nem gondoltam, hogy egy centet is fogunk kapni tőle a fizetésünkre adott pénzen kívül.

Soha nem számítok arra, hogy bárkitől kapunk bármit. Az elvárások reményt szülnek, a remény pedig csalódást.

Talán ez bosszant fel leginkább Mollie-val kapcsolatban. Hogy úgy érzi, mintha a világ tartozna neki valamivel.

Az kizárt, hogy én neki dolgozzam.

De persze mi más választásom van? Mit fogok csinálni, ha tényleg idejön, hogy a farmon éljen? Igen, én vagyok a farm vezetője, ami azt jelenti, hogy én döntök jóformán mindenben, ami a birtokkal kapcsolatos. Én irányítom az ötvenfős személyzetet. Én felügyelem a költségvetést, a javításokat, az eszközök karbantartását, az ellési és az oltási programot, a több százezer hektár földről nem is beszélve.

Én működtetem a kócerájt. De végső soron a Lucky Farm tulajdonosa írja alá mindannyiunk fizetését.

Erősen beharapom a számat. Kurva nagy szarban vagyunk, amiért ez az ember Mollie. Nem elég, hogy a felsőbbrendűség érzése miatt rémálom lesz vele dolgozni, ráadásul fogalma sem lesz semmiről, amit csinál.

És azt se feledjük, hogy amint lehet, el fogja adni a farmot. És akkor velünk mi lesz? Valami milliárdos, cowboykodásról álmodozó seggfej kénye-kedvének leszünk kiszolgáltatva?

– Nyolcszáz dollárt nyertem. – Wyatt megpaskolja a viseltes bőr nyeregtáskáját. – Nem terveztem a bankba vinni, de befizethetem, ha az segít. Nyerhetünk vele egy kis időt…

– Harley megint korán bezárta a Lonestart. De komolyan, Wyatt, óvatosan lovagolj ennyi pénzzel!

Hátrapillant a nyergébe csúsztatott Beretta puskára.

– Nem lesz semmi bajom.

Ezt a puskát Garrett-től kapta a huszadik születésnapjára. Nem hiszem, hogy azóta láttam volna nélküle. Valószínűleg ezért olyan kiváló lövész. Ez szerencse, mivel Wyatt egy illegális pókerklubot üzemeltet a Rattler pincéjében.

– A házból befolyó bérleti díj fedezi az e havi kiadásainkat. Tartsd meg a nyolcszáz dollárt a rossz időkre!

Wyatt felpillant az égboltra.

– Annak jele sincs.

Kikészít a forróság. Leveszem a lábam a fékről.

– Meg tudtad csinálni a bálázó abroncsát?

– Duke befoltozta a lyukat, aha. Egy szög ment bele. A traktor olaját is lecserélte.

– És a levágás…

– Elintéztem. John B. és Sally meg pont akkor jöttek, amikor indultam, hogy ránézzenek a négy tehénre, amik miatt aggódtunk. Sally szerint csak egy vírus. Gyanítom, mostanra már végeztek a vizsgálattal.

– Szép munka. Akkor vacsoránál találkozunk!

Wyatt elmosolyodik.

– Patsy pásztorpitét készít. Látod? Nem minden szívás.

Csak majdnem, gondolom, amikor a gázra taposok.

A napszítta aszfalton megcsillan a forróság. Alig kapok levegőt. A torkom elszorul, a pulzusom dübörög.

Bekapcsolom a rádiót és olyan hangosra tekerem, amennyire csak lehet. Sikerül megzaboláznom az elszabaduló szívverésemet, amikor a My Maria című dal nyitódallamai betöltik a furgont.

Kurvára szeretem a Brooks & Dunn bandát. Azóta vagyok oda értük, hogy Garrett megmutatta nekem az első albumukat, a Brand New Mant.

Nagyon sok feladatom van a farmon. Beszélni John B.-vel – ami a Beauregard, a második neve rövidítése – azokról a tehenekről. Meg kell néznem a kerítést, amit néhány cowboynak kellett megjavítania a délkeleti legelőnél. Fel kell hívnom a szerelőt, hogy egyeztessünk egy időpontot a takarmányszállítóink átnézésére. Írnom kell a patkolókovácsunknak, hogy emlékeztessem a holnapi találkozónkra. A fickó állandóan összekeveri a dátumokat.

Ryder reggel azt mondta, hogy fáj a torka. Lehet, hogy elkapta a torokgyulladást Ellától? Passzolgatjuk körbe egymásnak.

Talán éppen azért, mert ennyi dolgom van, elhajtok a Lucky Farm szépen gondozott bejárata előtt, a göcsörtös tölgyfák kellő árnyékot nyújtanak az alattuk lévő élénkzöld bozótnak.

Szükségem van egy kis szünetre. Időre a gondolkodáshoz. Várom, hogy kevésbé érezzem magam feszültnek, leterheltnek. Garrett hónapokkal ezelőtt halt meg. Mostanra már legalább néhány óránál többet kellene egyhuzamban aludnom. Félek, hogyha megállok – ha nem teszek meg mindent mindenkiért –, megint valami rossz fog történni.

Benzinpazarlás, de tudom, hogy ha most visszatérek a káoszba, szét fogok esni. Márpedig amire a legkevésbé van szüksége mindenkinek, az egy munkáját ellátni képtelen vezető.

Így üvöltő zenével vezetek még tíz percet. Egy földút sejlik fel baloldalt, a körülötte lévő föld ütött-kopott, szürkésbarna színű, amibe belesajdul a szívem. Az út fölött magasló rozsdás kovácsoltvas boltíven a Rivers Farm – alapítva 1904-ben felirat áll.

Egykoron ezt a területet szépen gondozták. Persze nem volt olyan zöld, mint a Lucky Farm. Néhány farm olyan. Garrett komolyan vette a föld gondozójaként betöltött szerepét. Természetvédőkkel dolgoztunk együtt, hogy a farmon tobzódjon a biodiverzitás.

Nagyon szeretném ezt a Rivers Farmmal is elérni. De egy ilyen projekt időbe kerül. És pénzbe. Nagyon-nagyon sok pénzbe. Pénzbe, amiről azt hittem, hogy ma az enyém lesz. A marhatartással és a kőolaj-kitermeléssel a Lucky Farm egy kiemelkedően nyereséges vállalkozás. Még ha Mollie megkapja is Garrett pénzügyi eszközeit, a farm olyan sok bevételt termel, hogy abból újra tudnám éleszteni a Rivers Farmot.

Ez egy okos befektetés. A két farm egyesítése lehetővé tenné számomra, hogy jövedelmező bevételi forrásokkal bővítsem a portfóliónkat. Növelném a szarvasmarha-tenyésztés és a kőolaj-kitermelés kapacitását. Vendéglátóipari egységet is hozzáadnék, talán valamiféle rendezvényhelyszínné vagy panzióvá újítanám fel a gyermekkori otthonunkat. Csinálnék egy vadászházat, amit ki lehetne bérelni, vagy akár a helyi iskolák használhatnák a természetvédelmi projektjeikhez.

Hatalmas vállalkozás lenne, de megérné a fáradságot. Bevételt hozna a közösségünknek, hiszen szívesen járnának Hartsville-be vadászok, hétvégi utazók, és rendeznének itt esküvőket.

Ehelyett ez a pénz Mollie zsebébe kerül. Csak elképzelni tudom, hogy mire fogja költeni. Egy újabb Range Roverre? Még több fényes cowboycsizmára, amik egy napig sem bírnák egy igazi farmon?

Bekanyarodom az útra, és összerezzenek a furgon nyekkenésén, amikor egy kátyúba hajtok. Ez új. Az üres elülső legelő baloldalt terül el. A természet viszontagságainak régóta kitett kerítés több helyen lóg.

Hirtelen eszembe jut egy emlék. Apám segít felhúzni a munkakesztyűmet, majd mellém guggol a kerítés mellett. Azt tanította éppen, hogy miként kell a kerítést megjavítani. Kora reggel volt, tavasz. Nagyon sütött a nap. Elég meleg volt ahhoz, hogy Duke a gyerekülésében maradjon ugyanennek a furgonnak a hátsó ülésén, lehúzott ablakok mellett. Emlékszem, hogy az öcsém magában énekelt, amíg apám türelmesen segített egy mély lyukat ásni a földbe, amely fel volt puhulva az abban az évben hullott sok esőtől.

Sosem felejtem, milyen büszke voltam, amikor az oszlop állt, és apám megszorította a vállamat.

– Na, most már jól néz ki a kerítés, fiam. Ügyes vagy.

Duke kezdett nyűgösködni, ezért beszálltunk a furgonba, és visszamentünk a házba. Anyu elképesztő méretű ebéddel várt bennünket: pimento sajtban fuldokló hamburgerrel, házi édesburgonyachipsszel és csőben sült brokkolival. Mindezt émelyítően édes limonádéval öblítettük le.

A desszert természetesen texasi csokoládés piskóta volt. Biztos, hogy az öcséimmel az egészet egy ültő helyünkben felfaltuk. Ryder arcára és karjára annyi krém kenődött, hogy anyu a hátsó udvaron slaggal kellett hogy lemossa. Aztán a földbe szúrta az esőztetőt, mi meg a délután hátralévő részében úgy rohangáltunk alatta, mint a bolondok, amik igazából voltunk is.

Szép idők voltak.

A legszebbek.

Még jobban megsajdul a szívem a gondolattól, hogy ők már soha többé nincsenek, ahogy Garrett sincs.

Lejjebb tekerem a zenét, és körbehajtok a farmon. A ház egész jól néz ki, de minden más ugyanarra a sorsra jutott, mint a kerítés. A szénapajtának nincs teteje, az öt évvel ezelőtti sorozatos tornádó következtében. Az öntözőrendszer ezer éve felmondta a szolgálatot, ezért most minden legelő, ami mellett elhajtok, kopár.

Annyira szeretnék itt még több emléket szerezni! Megőrizni a szüleim emlékét, és megbecsülni azt a sok munkát, amit beletettek a Rivers Farmba. Egy olyat helyet teremteni, ahol a testvéreim kibontakozhatnak és biztonságban érezhetik magukat.

Néha, késő éjjelente, azon szoktam kapni magam, hogy én is itt élek a saját családommal az öcséim és az ő szeretteik körében. Nem volt könnyű az élet a farmon, de varázslatos volt itt felnőni.

Nagyot nyelek, majd megfordulok, és visszamegyek a főút felé. Nem tudom, mi az ördögöt fogok csinálni. De átkozott legyek, ha hagyom, hogy egy öntelt városi lány az útjába álljon annak, hogy megteremtsem a családomnak azt az életet, amit megérdemelnek.

Ha Mollie háborúzni akar, hát legyen háború. Még mindig tudok harcolni.

Sőt, már csak a harc maradt.

3. FEJEZET

Mollie

Nyájas gazemberek

– Anyu? Halottad, amit mondtam?

Anyu bólint, de továbbra is a telefonját nézi, és vadul pötyög.

– Igen. Ne haragudj, drágám, tudod, az a szuper ingatlan, amit egy ideje üldözök…

– Ami a Highland Parkban van?

– Aha. – Anyu a telefonjára mosolyog. – Épp most írt a tulajdonosa egy e-mailt. Szerintem elcsíptem!

– Ez csodás. Gratulálok!

Végre felnéz rám, és felemeli a cukrozatlan teáját.

– A legbombasztikusabb kínálat a cég történetében. Hatvanmillió dollár! El tudod ezt hinni?

– Hatvan? Azta! Kié?

– Nem meséltem? Azt hittem, meséltem. – Összeráncolja a homlokát, amikor a pincér leteszi elé a salátáját. – Elnézést, de úgy kértem, hogy az öntet és a kruton külön legyen, mellette. És a sajt is. Ó, nézd, Mollie, a te salátádon is rajta hagytak mindent!

Feszesen elmosolyodom.

– Én szinte biztos vagyok benne, hogy így rendeltem.

Jó néhány napja visszajöttem már Hartsville-ből Dallasba, de anyu úton volt, és csak ma reggel tért vissza a városba.

– Ó! – Visszafordul a pincér felé. – Hát, akkor, hogy egyszerűbb legyen, miért nem viszi vissza mindkét salátát, és hoz nekünk egy újat, amin mindez külön van? Köszönjük.

Korgó gyomorral nézem, ahogy a pincér felkapja a tányérunkat.

– Azt, ugye tudod, hogy ha levesszük a krutont, a sajtot és az öntetet, csak a saláta és néhány retekdarab marad?

– Ez a sok tejtermék, meg a búza a krutonban, biztos, hogy nem tesz jót a pocakodnak – mondja anyu.

Nagyon szeretem az anyukámat. Egyedül nevelt fel, és bár teljes munkaidőben dolgozott, eljött minden táncbemutatóra, bizonyítványosztásra és teniszmeccsre – nem úgy, mint apa, aki egyikre sem. És ezért mélységen tisztelem az anyámat.

De bakker, néha azt kívánom, hogy bárcsak el tudna lazulni kicsit. Bárcsak kicsit kevésbé érdekelné a külseje. Bárcsak kevésbé akarna folyamatosan másokkal versenyezni.

– Szóval – folytatja –, ezé a pasié az egyik nagy olaj- és gázvállalat. Nagy-Britanniába költözik az új feleségével. Úgy tűnik, hogy zajlik egy elegáns épület helyreállítása Kensingtonban, közvetlenül Vilmos és Katalin otthonának a közelében.

– Ó! Jó nekik. – A teám után nyúlok.

– Hogy sikerült a bemutató a Georgana’sban? – kérdezi anyu, és a butikra céloz, ahol a Bellamy Brooks legutóbbi rendezvényét szerveztük itt, Dallasban.

– Jól ment. Egy lépés volt a helyes irányba, ez nem kérdés. Nem sok mindent adunk el, de jó benyomást tettem néhány nagy divatinfluenszerre. Wheelerrel találkozókat szerveztünk velük.

Anyu szélesen elmosolyodik.

– Örülsz, hogy Dallas ennyire a divat megszállottja?

– Nagyon. Nem vagyok benne biztos, hogy a Bellamy Brooks gyümölcsöző tudna lenni bárhol máshol.

És ezt tényleg így gondolom. Az ilyen bemutató alkalmak, mint ez a legutóbbi a Georgana’sban, létfontosságúak a vállalkozásunk szempontjából. Felbecsülhetetlen értékű, hogy elérhetjük az ügyfélkörüket, míg a közösségi médiában való szereplésünk olyan megfizethetetlen márkaismertséget jelent, amivel remélhetőleg a Bellamy Brooks kihúzható a gödörből.

Az is segítség, hogy rengeteg befolyásos influenszer lakik Dallasban. Ezeknek a férfiaknak és nőknek több százezer követőjük van a közösségi médiában, és ha ők posztolnak a termékeidről, az jelentősen megdobhatja az eladásokat. De a radarjukra kell kerülnöd, és ezt nagyban elősegíti az, személyesen találkozhatunk velük Dallasban.

– Büszke vagyok rátok! – mondja anyu.

– Kösz! És ha már a Dallasban maradásról van szó…

– Ja, igen, az apád és a farm. Igaz. Az ügyvédeim dolgoznak rajta, drágám. Abban egyetértenek, hogy a feltétel egészen röhejes, de kell nekik egy kis időt adnunk, hogy egy bíró elé tudják vinni. De eljutunk odáig. – Átnyúl a fehér abroszon, hogy megpaskolja a kezemet. – Légy türelmes! Közben koncentrálj a Bellamy Brooksra. Meg fogod kapni a pénzt.

Körülöttünk duruzsolnak az emberek a telt házas étteremben. Olyan hely ez, ahol az anyámhoz hasonló emberek intézik az üzleti ebédeiket. És, akárcsak anyám, mindenki a ruházatával próbál lenyűgözni másokat. Imádom ezt a divatot – rengeteg hosszú szoknya, hozzá divattervezők övei és csinos felsők –, és összeugrik a gyomrom, amikor arra gondolok, hogy ezek mind milyen jól néznének ki Bellamy Brooks csizmával.

Mármint, ha a Bellamy Brooks nem megy tönkre a következő kollekciónk bemutatásáig, ami csak akkor jöhet létre, ha jelentős – tényleg jelentős – tőkeinjekciót kap.

Wheelerrel még a Texasi Egyetem utolsó évében álmodtuk meg a női cowboycsizmamárka koncepcióját. Klasszikus cowboycsizmákat akartunk készíteni lányos, divatos csavarral. A cég felépítése közel öt éven át a mellékállásunk volt, amíg sikerült annyi pénzt összegyűjtenünk a multis állásunkból, hogy teljes munkaidőben belevágjunk.

A Bellamy Brooksba fektettük a megtakarításainkat, sőt Wheeler még valamennyi plusz pénzt is beletett, amit a nagyszüleitől kért kölcsön.

Anyu is belefektetett egy tetemes összeget. Elképesztően keményen dolgozott az évek alatt, hogy felépítse a vállalkozását, és ez végre kezd megtérülni. A Brown Ingatlanügynökség (anyu a válás után visszavette a lánykori nevét, a Brownt) az egyik legnívósabb ilyen vállalat Dallasban, több mint húsz ügynökkel.

Csodás volt, hogy befektetett a Bellamy Brooksba, még akkor is, ha kedvesen, de határozottan azt mondta, hogy ő ennyivel tervezett anyagilag beszállni.

Összességében a pénzünk elég volt ahhoz, hogy tavaly piacra dobjuk az első igazi kollekciónkat, amely öt színben kapható, két csizmafazonból állt, és kivételesen jó volt a fogadtatása. De a gyártási költségek és a marketingkampányunk miatt Wheelerrel végül egy fillér profitunk sem volt.

Szerencsére volt elég plusz pénzünk ahhoz, hogy talpon maradjunk. Ez egészen a közelmúltig tartott, hiszen a kiadásaink továbbra is meghaladják a bevételeinket. A második kollekciónknak, amin egész évben dolgoztunk, muszáj jól teljesítenie, ha fenn akarunk maradni.

Szerencsére odavagyunk a kollekcióért, és úgy érezzük, hogy ez most tényleg nagyot szólhat. A dizájnok, amiken dolgoztunk, klasszikusak, egy bátor, vagány csavarral. Képzelj el szívekkel, csillagokkal hímzett csizmákat, sőt arra a modellre, amit mi Menyasszonynak neveztünk el, még gyémántgyűrűk is kerültek.

Nem tudtuk abbahagyni az ujjongást, miközben mindent megrajzoltunk. A kollekció megtervezése jó móka volt. De rohamosan fogy a pénzünk a számláink kifizetése miatt, és már ott tartunk, hogy minden egyes alkalommal összeugrik a gyomrom, amikor számlát kapunk a (nagyon drága) honlaptervezőnktől, vagy az általunk használt e-mail-marketinges szolgáltatótól, vagy a könyvelőtől, vagy a grafikustól vagy a bérszámfejtő cégtől…

A lista hosszan folytatható.

Aztán apám hirtelen meghalt szívrohamban, ötvenhat éves korában. Egészen letaglózott. Viszont amikor anya elmondta, hogy én vagyok apám örököse, minden megváltozott.

A cégünk végre megkapja a tőkeinjekciót, amire olyan nagy szüksége van. Pont múlt héten kerestem meg a gyártónkat, egy óriási megrendelés miatt. Olyan óriásit, hogy legszívesebben megittam volna néhány üveg bort, és darabokra aprítottam volna a céges hitelkártyámat. De az örökség gondolatától kissé fellélegezhettem.

Még mindig óriási kockázatot jelent egy ekkora megrendelés leadása. Úgy érzem, mintha folyamatosan gyomortájon szurkálnának, főleg most, hogy már nem is tudom pontosan, mikor fogom megkapni azt az örökséget. Vagy hogy egyáltalán megkapom-e.

De persze már közel öt éve van ilyen-olyan gyomorpanaszom. Dallas és Fort Worth környékének összes gasztroenterológusánál jártam már, és mindenki ugyanazt mondja: nem tudják, mi a baj, de jobban kellene kezelnem a stresszt, és ki kellene próbálnom néhány diétát, hogy kiderüljön, esetleg valamilyen élelmiszer okozza-e.

Egyelőre ilyet még nem találtam. Ami pedig a stresszkezelést illeti, nos, az folyamatban van.

– Akkor mindent bele! – mondta Wheeler, amikor elmeséltem neki, hogy meg fogom kapni apám pénzét. – Ha van pénzünk, akkor adjunk bele mindent. Nem akarod úgy érezni, hogy nem tettél meg mindent, ugye? Mert ha ezt jól csináljuk, én hiszem, hogy tényleg a csillagos ég a határ.

Az évek alatt izgatottan figyeltük, ahogy más texasi márkák kilőttek. Egy lánytestvérpár, kézzel festett tapéta- és textilkollekciója az Elle Decor magazin címlapján kötött ki. Vagy egy ékszertervező, Cate, dollármilliókat keresett azzal, hogy aranyozott nyakláncokat és karkötőket árul az austini stúdiójából. Vagy néhány főiskolás srác, akik összeálltak, hogy dobozos Ranch water koktélt készítsenek. Ma már a termékeiket szinte az összes állam minden élelmiszerboltjában árulják, és nemrég szerződést kötöttek, hogy egy nagyon híres dallasi sportklub hivatalos koktélbeszállítói legyenek.

– Miért ne lehetne így? – válaszoltam Wheelernek.

Elmosolyodott.

– Tényleg, miért ne?

Bár miközben éjjelente forgolódom az ágyban, néha azon töprengek, hogy valóban azért vágyom-e a Bellamy Brooks sikerére, mert őszintén szeretem a csizmákat, amiket készítünk, vagy ahogy a terapeutám felvetette, valami más miatt hajtom magam ennyire.

Valami olyan okból, ami talán összefügg azzal, hogy végre megkaptam a szüleim figyelmét.

Ez nem agysebészet. Anyámnak mozgalmas élete van, apámat pedig annyira lekötötte a saját élete, hogy miután hatéves koromban anyuval eljöttünk a farmról, sosem volt igazán része az enyémnek.

Szerintem a magányos gyerek, aki voltam