A mű eredeti címe:

Eric Berne: What Do You Say After You Say Hello?

Copyright © 1972 City National Bank, Beverly Hills, California; Robin Way and Janice Way Farlinger

All rights reserved.

This edition published by arrangement with Random House,

an imprint and division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Ehmann Bea, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelés: Malum Stúdió

Korrektor: Sálinger József

ISBN: 978-963-566-568-6

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELŐSZÓ: dr. Buda Béla

KIEGÉSZÍTÉS A SORSKÖNYV BUDA BÉLA ÁLTAL ÍRT ELŐSZAVÁHOZ: dr. Juhász Erzyébet

ELSŐ RÉSZ
ÁLTALÁNOS KÉRDÉSEK

1. FEJEZET: Bevezetés

A • MIT MONDASZ A „HELLÓ!” UTÁN?

B • HOGYAN KÖSZÖNSZ MÁSOKNAK?

C • EGY PÉLDA

D • A KÉZFOGÁS

E • BARÁTOK

F • AZ ELMÉLET

2. FEJEZET: A tranzakcióanalízis elvei

A • STRUKTURÁLIS ANALÍZIS

C • IDŐSTRUKTURÁLÁS

D • SORSKÖNYVEK

MÁSODIK RÉSZ
SZÜLŐI PROGRAMOZÁS

3. FEJEZET: Az emberi sors

A • ÉLETTERVEK

Magdolna

Della

Mária

B • A SZÍNHÁZ ÉS AZ ÉLET

C • MESÉK ÉS MÍTOSZOK

Európé elrablása

Piroska és a farkas

A marslakó értelmezése

A Piroska sorskönyv

D • A HULLAMEREVSÉGRE VÁRVA

„A hullamerevségre várva” című sosrskönyv

Csipkerózsika története

E • A CSALÁDI DRÁMA

F • AZ EMBERI SORS

G • TÖRTÉNETI ÁTTEKINTÉS

4. FEJEZET: Születés előtti hatások

A • BEVEZETÉS

B • AZ ŐSÖK ÁRNYAI

C • A FOGAMZÁSI JELENET

D • A SZÜLETÉSI SORREND

E • A SZÜLETÉSI SORSKÖNYVEK

F • CSALÁDNEVEK ÉS UTÓNEVEK

5. FEJEZET: Korai fejlemények

A • KORAI HATÁSOK

B • MEGGYŐZŐDÉSEK ÉS DÖNTÉSEK

C • POZÍCIÓK – A NÉVMÁSOK

D • NYERTESEK ÉS VESZTESEK

E • HÁROMSZEMÉLYES POZÍCIÓK

F • POZÍCIÓK – PREDIKÁTUMOK

G • A SORSKÖNYV MEGVÁLASZTÁSA

6. FEJEZET: A fogékony életévek

A • SZÜLŐI PROGRAMOZÁS

B • A MARSLAKÓ-GONDOLKODÁSMÓD

GIPSZ JAKAB

C • A KIS ÜGYVÉD

D • A SORSKÖNYVI APPARÁTUS

7. FEJEZET: A sorskönyvi apparátus

A • A SORSKÖNYVI NYERESÉG

B • A GÁTLÓ PARANCS (TILALOM)

C • A BELEHAJSZOLÁS

D • AZ ELEKTRÓDA

E • BATYUK ÉS LAKÓIK

F • AZ ELŐÍRÁS

G • SZÜLŐI MINTÁZATOK

H • A DÉMON

I • ENGEDÉLYEK

J • A MEGVÁLTÓ VARÁZSIGE

KARCSI BÁCSI

K • A SORSKÖNYV BARKÁCSKÉSZLETE

Ó, TE DRÁGA KLEMENTINA

L • TÖREKVÉSEK ÉS CSEVEGÉSEK

M • NYERTESEK

N • MINDENKINEK VAN SORSKÖNYVE?

O • AZ ELLENTÉTES SORSKÖNYV

P • ÖSSZEGZÉS

8. FEJEZET: A kisiskoláskor

A • HŐSÖK ÉS TÖRTÉNETEK

B • HELYETTESÍTÉSEK (RAKETTEK)

C • ZSETONOK

D • ILLÚZIÓK

E • JÁTSZMÁK

F • A PERSONA

G • A CSALÁDI KULTÚRA

9. FEJEZET: Ifjúkor

A • IDŐTÖLTÉSEK

B • ÚJ HŐSÖK

C • A TOTEM

D • ÚJ ÉRZÉSEK

E • FIZIKAI VÁLASZOK

F • A SZALON ÉS A HÁTSÓ SZOBA

G • SORSKÖNYV ÉS ELLENTÉTES SORSKÖNYV

H • A VILÁGKÉP

I • TRIKÓFELIRATOK

NEM BÍZHATSZ SENKIBEN

HÁT NEM MINDENKI…?

10. FEJEZET: Az érett felnőttkor és a halál

A • ÉRETTSÉG

B • A JELZÁLOG

C • SZENVEDÉLYBETEGSÉGEK

D • A DRÁMAHÁROMSZÖG

E • A VÁRHATÓ ÉLETTARTAM

F • IDŐSKOR

G • A VÉGSŐ ÓRA

H • VÉGSŐ KACAJ A BITÓFA TÖVÉBEN

I • A POSZTUMUSZ JELENET

J• A SÍRKŐ

K • A VÉGRENDELET

HARMADIK RÉSZ
HOGYAN MŰKÖDIK A SORSKÖNYV?

11. FEJEZET: A sorskönyvek típusai

A • NYERTESEK, NEM NYERTESEK ÉS VESZTESEK

B • A SORSKÖNYVI IDŐFOLYAMAT

C • A SZEX ÉS A SORSKÖNYVEK

D • ÓRAIDŐ ÉS CÉLIDŐ

12. FEJEZET: Néhány tipikus sorskönyv

A • RÓZSABIMBÓ, AVAGY AZ ELHAGYOTT GYERMEK

B • SZISZIFUSZ, AVAGY MEGPRÓBÁLOM ÚJRA

C • ÉN KICSI MUFFOM, AVAGY NEM FÉLEK TŐLED

D • JÁNOS BÁCSI A CSATÁBAN: AVAGY KINEK KELLEK ÉN?

E • A SÁRKÁNYÖLŐ, AVAGY APU JOBBAN TUDJA

F • SIGMUND, AVAGY HA NEM MEGY, CSINÁLD MÁSKÉPPEN

G • FLORENCE, AVAGY SEGÍTS MÁSOKON, AZ ISTEN IS MEGSEGÍT

H • TRAGIKUS SORSKÖNYVEK

13. FEJEZET: Hamupipőke

A • BEVEZETÉS

B • HAMUPIPŐKE TÖRTÉNETE

C • EGYMÁSBA FONÓDÓ SORSKÖNYVEK

D • HAMUPIPŐKE A VALÓDI ÉLETBEN

E • AMIKOR VÉGET ÉR A BÁL

F • TÜNDÉRMESÉK ÉS VALÓDI EMBEREK

14. FEJEZET: Hogyan valósul meg a sorskönyv?

A • A GUMIARC

B • AZ ÉN MOZGÁSAI

C • RÁFIXÁLÓDÁS ÉS IMPRINTING

D • A SZAGTALAN ILLAT

E • „HÁTRA-ARC” ÉS „ELŐRE-ARC” AGGODALMAK

F • A KIS FASISZTA

G • A BÁTOR SZKIZOFRÉN

H • A HASBESZÉLŐ BÁBUJA

I • MÉG EGYSZER A DÉMONRÓL

J • A VALÓDI EMBER

15. FEJEZET: A sorskönyv átörökítése

A • A SORSKÖNYVI MÁTRIX

B • A CSALÁDI DÍSZSZEMLE

C • KULTURÁLIS ÁTÖRÖKÍTÉS

D • A NAGYSZÜLŐK HATÁSA

E • A TÚLZÁSBA VITT SORSKÖNYVEK

F • A SORSKÖNYVI PARANCSOK EGYBEOLVADÁSA

ROMANTIKUS TÖRTÉNET MEGISMÉTLŐDÉSE AZ X. CSALÁDBAN

G • ÖSSZEFOGLALÁS

H • A SZÜLŐK FELELŐSSÉGE

NEGYEDIK RÉSZ
A SORSKÖNYV A KLINIKAI GYAKORLATBAN

16. FEJEZET: Előzetes fázisok

A • BEVEZETÉS

B • A TERAPEUTA KIVÁLASZTÁSA

C • A TERAPEUTA MINT MÁGUS

D • AZ ELŐKÉSZÜLETEK

E • A HIVATÁSOS PÁCIENS

F • A PÁCIENS MINT EMBER

17. FEJEZET: A sorskönyv jelei

A • A SORSKÖNYVI SZIGNÁL

B • A PSZICHOLÓGIAI KOMPONENS

C • HOGYAN HALLGASSUK A PÁCIENS SZAVAIT?

D • A LEGFONTOSABB HANGJELEK

E • A SZAVAK MEGVÁLASZTÁSA

F • AZ AKASZTÓFA-TRANZAKCIÓ

G • NEVETÉSTÍPUSOK

H • A NAGYMAMA

I • TILTAKOZÁSI FORMÁK

J • ÉLETÜNK TÖRTÉNETE

K • A SORSKÖNYVI ÁTKAPCSOLÁSOK

18. FEJEZET: A sorskönyv a terápiában

A • A TERAPEUTA SZEREPE

B • A JÁTSZMÁK ADAGOLÁSA

C • A TERÁPIA IRÁNTI MOTIVÁCIÓ

D • A TERAPEUTA SORSKÖNYVE

E • A VÉGKIFEJLET MEGJÓSLÁSA

F • A SORSKÖNYV ANTITÉZISE

Az ember esete

G • A GYÓGYULÁS

19. FEJEZET: A döntő beavatkozás

A • A VÉGSŐ KÖZÖS ÖSVÉNYEK

B • HANGOK A FEJBEN

C • AZ ENGEDÉLY DINAMIKÁJA

D • GYÓGYULÁS VAGY JAVULÁS?

20. FEJEZET: Három esettörténet

A • ANGÉLA

B • VIKTOR

C • JUDIT ÉS TAMÁS

ÖTÖDIK RÉSZ
A SORSKÖNYVELMÉLET TUDOMÁNYOS MEGKÖZELÍTÉSEI

21. FEJEZET: A sorskönyvelmélettel kapcsolatos ellenvetések

A • SPIRITUÁLIS ELLENVETÉSEK

B • FILOZÓFIAI ELLENVETÉSEK

C • RACIONÁLIS ELLENVETÉSEK

D • DOKTRINÁLIS ELLENVETÉSEK

E • EMPIRIKUS ELLENVETÉSEK

F • FEJLŐDÉSTANI ELLENVETÉSEK

G • KLINIKAI ELLENVETÉSEK

22. FEJEZET: Módszertani problémák

A • TÉRKÉP ÉS VALÓDI TÁJ

B • A FOGALMI KERET

C • LÁGY ADATOK ÉS KEMÉNY ADATOK

23. FEJEZET: A sorskönyvi ellenőrző lista

A • A SORSKÖNYV FOGALMI MEGHATÁROZÁSA

B • HOGYAN IGAZOLJUK A SORSKÖNYV JELENLÉTÉT?

C • BEVEZETŐ A SORSKÖNYVI ELLENŐRZŐ LISTÁHOZ

D • SORSKÖNYVI ELLENŐRZŐ LISTA

E • SŰRÍTETT ELLENŐRZŐ LISTA

F • TERÁPIÁS ELLENŐRZŐ LISTA

FÜGGELÉK

MIT MONDUNK MOST A HELLÓ UTÁN?

FOGALMI SZÓTÁR

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ERIC BERNE

ELŐSZÓ

Az olvasó különös könyvet tart a kezében. Eric Berne, a tranzakcióelemzés megalapítója egyik utolsó könyvét. A könyv két évvel szerzője halála után jelent meg. Tanítványok javították, csiszolták, de Berne halálakor lényegében készen állt, és az ötvenes évek végén megindult irányzat egy kiteljesedő szakaszát, a „sorskönyvek” elemzésének elméletét és módszertanát foglalta össze. Berne munkásságát követői három szakaszra szokták osztani, első szakaszában a viselkedés ún. szerkezeti elemzésével foglalkozott, a másodikban az emberek közötti tranzakciókkal, és a harmadikban tért át a viselkedés „forgatókönyvére” (scripts), amelyeket a magyar szakmai nyelvhasználat találóan inkább sorskönyvnek nevez.

Berne irányzata a tranzakciók elemzésének időszakában vált híressé. Egyik könyve az angol nyelvterületen bestseller lett, áthatotta a köztudatot is. Ez az Emberi játszmák (Games People Play) című könyv volt, amely eredetileg 1964-ben jelent meg (a magyar kiadás a fenti címen húsz év múlva, 1984-ben került az olvasók kezébe). E könyv alcíme Az emberi kapcsolatok lélektana (The Psychology of Human Relations) volt, ez a magyar kiadásból hiányzik. Berne eszmerendszerét és módszerét e könyvén kívül egy tanítvány könyve tette széles körben ismertté, Thomas A. Harris: I’m O. K. – You’re O. K. című kötetel{1} (1967). Ez a könyv még világosabban és érdekesebben rajzolta meg Berne gondolatainak sokrétű felhasználhatóságát az emberi dolgok – önmagunk és környezetünk – megértésében.

Berne könyvének is a közérthetőség volt nagy erőssége, a szerző (az emberrel foglalkozó tudományokban meglehetősen rendhagyóan) nem igyekezett okadatolni elméletét, hanem egyszerűen csak kifejtette azt, a mindennapi társas tapasztalatra hivatkozva. Minden ember emberi relációkban él, ezekről észlelései és elvei vannak, ezek hétköznapi tudatának alaptartalmai, és Berne teóriái, különösen Harris értelmezésében, ebben teremtenek rendet, újfajta összefüggéseket.

Az Emberi játszmák és Harris könyve alapján ma már a művelt átlagember is tud a Szülő, a Felnőtt és a Gyermek énállapotairól, és az emberek között lezajló különféle játszmákról, amelyek különféle emberi szükségleteket valósítanak meg, rejtett lelki célokat követnek, problémákat oldanak meg, miközben új helyzeteket, gyakran új problémákat vagy éppen tüneteket is teremtenek. A játszmák megismerése befolyásolásuk lehetőségét rejti magában, és ez nemcsak terápiás perspektíva Berne irányzatában, hanem az önfejlesztés vagy a megelőzés eszköze is.

A jelen könyv a tranzakcionális viselkedés, a játszmakészség mögötti történeti folyamatokat, a személyiség egyedi fejlődésében (ontogenezisében) érvényesülő környezeti hatásokat mutatja be, mégpedig nem determinisztikus módon, hanem úgy, ahogyan a gyermeki én azokat önmagának „dekódolja”, ahogyan azokból életre szóló döntéseket, belső programokat alkot. Ezek jelennek meg később, szinte ösztönös belső késztetésekként, sorskönyvekként, amelyek gyakran mélyrehatóan befolyásolják vagy meghatározzák az egyén életét.

Berne egész elmélete mindennapi fogalmak metaforikus használatával építkezik, analógiák, hasonlatok, parabolák, képek, kulcstörténetek, legenda- és mesemotívumok illusztrálják az emberi viszonyokat és emelik ki azok lényeges elemeit. A sorskönyvek esetében a kultúrtörténet, a hagyományok, a populáris kultúra mozzanatai szolgáltatják a jelképes fogalmakat vagy a viszonyok alapsémáit.

A könyv rendkívül érdekes, izgalmas, szellemes, továbbgondolkodásra ösztönző olvasmány. Érzékelteti, hogy bonyolult ügyről van szó, a sorskönyvek távolról sem mechanikusan érvényesülnek, sok körülmény, sok összefüggés szabja meg működésüket. A kötet harmadik részében kapunk arról képet, hogy egy-egy klinikai probléma esetében nemcsak sorskönyvi képlet valósul meg (tézis), hanem hősök, szerepek, átkapcsolások, szülői előírások, szülői minta, szülői parancs, életpozíció, döntés, trikófelirat, zseton, játszma, antitézis és engedély (megannyi Berne-féle kulcsfogalom) összjátéka hozza létre a sajátos, esetenként kóros viselkedésmódot. E részben a szakember – de talán már sok laikus is – felismeri Sigmund sorskönyvében Sigmund Freudot, Florence-ében Florence Nightingale-t, akiknek nagy társadalmi teljesítményei összefüggtek személyes patológiájukkal, sorskönyveik jellegzetes megnyilvánulásai voltak.

Látszik tehát, hogy a témát a könyv nem meríti ki, Berne halála után a tranzakcionális elemzés több mint negyedszázadon át próbálja kideríteni és terápiásan feldolgozni az ide vonatkozó szabályszerűségeket, azonban a könyv így is önvizsgálatra serkent, saját életünk jobb megértését teszi lehetővé, és ad támpontokat önmagunk és környezetünk megváltoztatásához.

Érdekes módon a kitűnő könyv a szerző hazájában nem lett olyan népszerű, mint az Emberi játszmák. Ennek egyik oka lehetett a szerencsétlen angol címválasztás is. Az eredeti cím: What Do You Say After You Say Hello? The Psychology of Human Destiny, vagyis szabad fordításban: „Mit mondasz a Helló után? Az emberi sors lélektana”. Ez nem adja vissza pontosan a könyv tartalmát. A magyar cím ennél sokkal jobb, és remélhetően a könyv nálunk legalább olyan népszerű lesz, mint annak idején az Emberi játszmák.

Ezenkívül – bátran kijelenthetjük – a fordító is különleges teljesítményt nyújtott. Reméljük, ez a fordítás is egyike lesz azoknak, amelyekről elhíresül majd, hogy a szöveg jobb, mint az eredeti, helyenként a metaforikus fogalmak találóbbak, mint Berne angol kifejezései.

Nagyon jó lenne, ha ez a könyv sok olvasóra találna, mert erre a szemléletmódra, erre az önértelmezési készségre, a sors dolgaiban saját – többnyire ártó, rontó – szerepünk felismerésére és a szövegből kicsendülő változási optimizmusra nagy szükség van nálunk. Berne írásait jobban meg kellene ismernünk. Az Emberi játszmák mondanivalója is jobban érthető, ha valaki ezt a könyvet elolvassa. Berne három alapvető könyve még nincs meg magyar fordításban (nemrég megjelent egy ugyancsak posztumusz – érdekes, de nem könnyen érthető, eléggé bonyolultan fogalmazott – könyve a szexualitásról{2}, ez nem igazán adja vissza látásmódját, sajátos felfogását).

Eric Berne 1970. február 15-én halt meg, hirtelen, szívinfarktusban, hatvanéves korában. Az utóbbi fél évszázad egyik legeredetibb gondolatrendszerét hozta létre, szinte irodalmi kreációként, nem empirikus vizsgálatok vagy aprólékos elméletépítés révén, hanem új paradigmát, szemléletmódot kialakítva, a mindennapi tudat közös jelentéstartalmaiból. Szabad szellem volt, kész a változásokra, nem szívesen kanonizálta tanait, nem örült annak, hogy irányzattá vált, de nagyszámú tanítványa ezt kikényszerítette, és így még életében iskolaalkotó lett. Élete utolsó két évében e sorok írójának alkalma volt többször találkozni vele, demonstrációit figyelni, esetelemzéseit hallgatni – a Gyermek érzelmi és szellemi szabadsága a Szülő korrekt elvszerűsége mellett, a Felnőtt valóságvizsgáló fegyelmének keretében jellemezte. Megközelítésmódja ma is aktuális, szemlélete alkalmazható, gondolatai önállóan vihetők tovább.

Berne-t ma is olvasni kell.

DR. BUDA BÉLA

KIEGÉSZÍTÉS A SORSKÖNYV BUDA BÉLA ÁLTAL ÍRT ELŐSZAVÁHOZ

Eric Berne-nek három könyve jelent meg magyar nyelven. Az Emberi játszmák (Games People Play) – amelyet először 1964-ben adtak ki, és csak 1966-ig huszonnégy kiadást ért meg, a Szex a szerelemben{3} (Sex in Human Loving), és a Sorskönyv – (What Do You Say After You Say Hello? The Psychology of Human Destiny), amely az életünket meghatározó tényezőkkel foglalkozik, és egész életünk alakulásának magyarázatára vállalkozik – így sokkal nagyobb ívű mű, mint a többi. Idővel azonban a Berne által megalapított tranzakcióanalízis, és vele a sorsunk alakulását meghatározó tényezők kutatása jelentős fejlődésnek indult.

A TA-elmélet és -szemléletmód kialakulásának kezdetét 1957-től datálhatjuk: Berne ekkor írja le először a Szülő(i)t, a Felnőttet s a Gyermek(i)t, vagyis az énállapotokat, és velük a strukturális elemzés fogalmát. A TA-elmélet (kezdeti) alapszerkezete tehát ekkora készen állt.

Az elméletben Berne érdeklődése már korán az intuíció felé fordult, és hangsúlyt helyezett a világos, tiszta, elfogulatlan gondolkodásra is, amelyet „Marslakói” szemléletnek nevezett – azaz olyannak, amit nem torzítanak el (rendszerint átgondolatlan) előítéletek. A gyógyítóknál ezeken kívül a felelősségvállalás fontosságát is hangsúlyozta. Berne figyelme és tevékenysége egész életében kettős, bár összefüggő: oktató-gondolkodó volt és gyógyító is egyben, amiben a sorskönyvét meghatározó kettős örökség – apja orvos volt, anyja író – érvényesülhet.

1961-ben jelentette meg Berne A tranzakció-elemzés a pszichoterápiában című könyvét, amellyel a TA-szemlélet szélesebb körben való elterjedését, megismertetését kívánta elősegíteni. Ekkor indította meg a Transactional Analysis Bulletin (TAB) című folyóiratot is, amelyet maga szerkesztett. (Ezt néhány évvel később a Transactional Analysis Journal (TAJ) váltotta fel, amely jelenleg is megjelenik, havi gyakorisággal, cikkeiben a TA új elméleti felfedezései, friss felismerései mellett annak mindennapi gyakorlata követhető.)

Az első TA-közösség a 60-as évektől a TA „klasszikus iskoláját” megalapító-kifejlesztő „San Fransiscó-i szeminárium” volt. Közöttük volt Claude Steiner, az a tanítvány, kolléga és barát, aki később az alapvető jelentőségű, és a TA-terápiában szinte nélkülözhetetlen eszközzel: a sorskönyvi mátrixszal egészítette ki Berne elgondolásait a sorskönyvről.

(Hasonló ez ahhoz, ahogyan Steve Karpman egészítette ki a játszmák leírását egy ugyancsak alapvető fontosságú eszközzel, a drámaháromszöggel, amelynek csúcsain helyezkedik el a játszma három szereplője, az Üldöző, a Megmentő és az Áldozat.)

E korai szeminárium résztvevői között volt számos TA-iskola megalapítója is: elsősorban Steiner, akinek nevéhez köthető a TA klasszikus iskolája. Ez az iskola elsősorban az Engedéllyel{4} és az Antitézissel{5} dolgozik.

Jacqui Schiff Katexis-iskolája „Újraszülősítést” használt, főként szkizofréneknél. Elméleti feltevésük szerint ezeknek a betegeknek a Szülői része őrült, tehát teljesen újat kell létrehozni bennük. Ennek útját oly módon gondolták el, hogy rövidítve, felfogásuk szerint korrektíven lejátszották e betegekkel a gyermekkorukat. Voltak ugyan eredmények, de ez a felfogás és módszeriskola igen problematikus volt. (Tudomásom szerint ez az iskola rövidesen el is sorvadt.).

Az újradöntési iskola megalkotói, Robert és Mary Goulding módszerének központi gondolata az, hogy az életet megnehezítő-gátló régi, téves, helytelen döntések, amelyeket csekély és téves információk hátterén hoztunk létre, feltárhatók és megváltoztathatók, miáltal új és jobb, egészségesebb és boldogabb életet adhatunk magunknak. E folyamatot maratoni csoportpszichoterápiák keretében folytatott gyakorlatok és egyéni munka révén végezték, amelyről jó képet kapunk egyik kitűnő könyvükből,{6} amely hasznos TA-elméletet is tartalmaz a sorskönyvi összetevőkről, de nagyobb részt a panaszok, lelki problémák szerint csoportosított, csoportban végzett egyéni terápiák leírását találjuk a módszer illusztrációjaként.

Noha Berne inkább a csoportpszichoterápia hatásosságában hitt, a TA-nak egyénileg, önállóan végezhető, inkább önkorrekciónak nevezhető módszerét is megtaláljuk az irodalomban: Muriel James, a TA egyik későbbi klasszikusa „önszülősítési” eljárást ismertet.

További fontosabb iskolák: Carlo Moiso és Michele Novellino a pszichoanalízissel törekedtek integrálni a tranzakcióanalízist, ezt nevezték pszichodinamikus vagy új berne-i iskolának. Terápiás műveleteiket döntően az áttétel-viszontáttételen át valósítják meg.

E törekvés újabb, másik útját látjuk a szintén pszichoanalitikus műveltséggel is rendelkező Helena Hargaden és Charlotte Sills tárgykapcsolati iskolájánál. Ez röviden úgy írható le, hogy az indulatáttétel, viszontáttétel, értelmezés és tudattalan kommunikáció eredetileg pszichoanalitikus fogalmainak, ill. eszközeinek alkalmazásával egy, a tranzakcióanalízist és a pszichoanalízist szintetizáló, egységes szemléleti-gondolkodási-értelmezési rendszert, s abból eredő újabb terápiás intervenciókat hoznak létre és alkalmaznak egyéni terápiás munkájukban.

Richard Erskine, Janet Moursund{7} és Rebecca Trautman az integratív iskolát hozták létre. Ebben a személyiség újraszervezésére törekednek azáltal, hogy a múltat annak többszintű feldolgozásával és korrekciójával építik be a Felnőtt énállapotba.

Berne-t bizonnyal örömmel töltötte volna el az a hatalmas fejlődés, amely a TA világában 1970 óta végbement, hiszen a TA mindegyre fejlődő, növekvő, sokágú fáját ő ültette el és kezdte felnevelni az 50-es évek végén, majd intenzívebben a 60-as évektől – bár azt, hogy nem csupán a pszichoterápia elméletében, gyakorlatában és a kutatásban hajt sok erős ágat, még nem tudhatta. Később hajtottak ki, és kezdtek gyors fejlődésbe a TA tanácsadási, nevelési (edukációs) és szervezetfejlesztési ágai. A szervezet is kiterjedt, a helyi TA-szervezet világszervezetté nőtt (ITAA), és megjelent Európa,{8} majd Ázsia és Afrika számos országában, ahol átfogó és helyi szervezetek is létrejöttek.

És mindez a valamikori San Franciscó-i TA-szemináriumból nőtte ki magát!

A sorskönyv megismerése és alakítási lehetőségei tekintetében, fontos az alapgondolat, hogy mindenkinek saját sorskönyve van, amelyet jó ismerni. Tudnunk kell azt is, hogy a sorskönyv távolról sem csupán hibákat, rossz döntéseket, téves ítéleteket, hiedelmeket követő helytelen lépések együttese. Lehet, hogy kényszerűen – nem tudatosan – követtük téves hiedelmeinket, de a tudatosság hatalmas lehetőséget ad a kezünkbe: a sorskönyvet tekinthetjük kényszerítő, gátló erőként, de e korlátozó működés másik oldala, vezethet, mutathat utat. Hiszen az a keret, az az útjelzőkkel ellátott térkép és információegyüttes, amelyet sorskönyvünk ad, nem csupán korlátoz vagy félrevezet – vezethet a haladás, az önfejlesztés felé is. Vehetjük tehát a bátorságot, vállalhatjuk a munkát, hogy szembenézzünk vele és megváltoztassuk mindazt, ami gátol és korlátoz – azt és annyit, amit most merünk és amennyire képesek vagyunk, önerőből vagy segítséggel.

William Cornell és Fanita English – immár a TA „klasszikusai” – mutatnak rá, mennyire fontos a sorskönyvet nem csupán negatív, gátló ítéletek és (téves) következtetések gyűjteményeként tekinteni, hanem látni annak pozitív, strukturáló hatásait is.

Berne Sorskönyve arra is mutat példát, hogy néha nem is olyan nehéz a változtatás. A legfontosabb, hogy tudatosítsuk a problémát (és fogadjuk el magunkat addig is, amíg az megvan). Már maga Berne is rámutatott annak fontosságára, hogyan tudjuk segíteni, elfogadni magunkat, és tudunk-e bízni önmagunkban. Fontos, hogy megismerjük kik vagyunk, el tudjuk-e fogadni és tudjuk-e szeretni magunkat – még ha nem is vagyunk tökéletesek? Mely döntéseket, következtetéseket hoztuk meg esetleg túl korán, információk hiányában, vagy téves információk alapján?

Buda Bélának, sajnos már nem volt módja új előszót írni, korai, váratlan halála megakadályozta őt ebben. Ez az oka, hogy ezt a kiegészítést, ill. ezeket az információkat hozzáteszem az ő előszavához.

Fontos emlékeznünk most rá is, mint a magyarországi pszichoterápia fejlődésében is igen aktív szerepet játszó, sok nyelven értő-olvasó-beszélő szakemberre, ezen belül pedig arra az igen intelligens és jószemű emberre, aki már az 1969–70-es években „rátalált” Berne-re. Személyesen is ismerte őt, kétszer is találkoztak Amerikában. E találkozások fontosságát az is adta, hogy Berne személyében Buda Béla egy, a személyiség fejlődésében a mások hatását, az interperszonális kapcsolatok jelentőségét már korán felismerő, és azt elméletbe foglaló kollégát ismerhetett meg, akinek új felismeréseket hozó, szemléletformáló gondolatrendszere az egész világon hatott, és további gondolatok megszületését inspirálta TA-elmélete újabb hajtásaiként. Buda Béla jelentősen támogatta a magyarországi TA-mozgalmat, segítette a TA ismereteket terjesztő munkát, így a magyarországi TA műveit is. Rámutatott, mennyire szükség van nálunk (is), erre a személyiség pozitív változását, kiteljesedését támogató szemléletmódra, és az ehhez szükséges bátorságra és nyitottságra a világ, az egyén és az embercsoportok szemléletében, gondolkodásunkban, viselkedésünkben.

A Sorskönyv nem (csak) szakkönyvnek íródott. Nem feltétlenül szükséges hozzá a pszichológia, a pszichoterápia területén szerzett műveltség. Berne rendkívül olvasmányosan, követhetően, sok humorral ír, így mondanivalója nemcsak érthető és követhető, hanem élvezetes is.

DR. JUHÁSZ ERZSÉBET

ELSŐ RÉSZ

ÁLTALÁNOS KÉRDÉSEK

1. FEJEZET

BEVEZETÉS

A • MIT MONDASZ A „HELLÓ!” UTÁN?

E gyerekesnek tűnő kérdés magában foglalja a teljes emberi lét és az összes társadalomtudomány alapproblémáját. Ezt „kérdezik” maguktól a csecsemők, erre tanulnak meg hazug választ adni a kisgyerekek, ezt tudakolják egymástól és segítőiktől a serdülők, ezt kendőzik el megalkuvóan a felnőttek, és erről írnak könyveket bölcs öregemberek anélkül, hogy valaha is megtalálnák a helyes feleletet. A „Helló-probléma” magában foglalja a szociálpszichológia alapkérdését: „Miért beszélgetnek egymással az emberek?”, és a szociálpszichiátria legfőbb témáját: „Miért szeretik az emberek, ha a többiek szeretik őket?” Ha tudjuk, mit mondunk a Helló után, akkor azt is tudjuk, mit válaszoljunk az Apokalipszis négy lovasa által feltett kérdésre: háború vagy béke, éhség vagy bőség, nyomorúság vagy egészség, élet vagy halál. Nem csoda, hogy sokan egy életen át nem találják meg a választ, hiszen hosszú éveket élnek le úgy, hogy még csak fel sem teszik maguknak a világ legegyszerűbb kérdését: hogyan köszönsz másoknak?

B • HOGYAN KÖSZÖNSZ MÁSOKNAK?

Ez a titka a buddhizmusnak, a kereszténységnek, a judaizmusnak, a platonizmusnak, az ateizmusnak és mindenekfelett a humanizmusnak. A híres Zen-kérdés, a „hogyan szól egy tenyér, ha csattan?” annak a hangja, ahogyan valaki köszön a másik személynek, és ez a legfőbb aranyszabálya bármely vallás bibliájának. Ha helyesen üdvözlünk valakit, ez annyit jelent, hogy személyként észleljük őt, belépünk az életébe, és lehetőséget adunk neki, hogy ő is belépjen a miénkbe. Ezen a téren talán a Fidzsi-szigetek lakói a legtehetségesebbek, hiszen a híres „Fidzsi-mosoly” a világ legritkább kincseinek egyike. E tünemény lassan kezdődik, beragyogja az egész arcot; elegendő ideig fennmarad ahhoz, hogy minden részletében megcsodálhassuk, majd ugyanilyen titokzatos lassúsággal olvad el. A világ más pontjain ez a varázslat csak olyankor tűnik fel, amikor a romlatlan csecsemő és az édesanya egymásra pillantanak; és fellelhető még a nyugati országokban is, a nyitott személyiség egy bizonyos típusánál.

Könyvemben négy kérdéssel foglalkozom: „Hogyan köszönünk másoknak?” „Hogyan köszönnek nekünk mások?” „Mit mondunk a Helló után?” – és legfőképpen azt: „Mit csinál mindenki, ahelyett, hogy azt mondaná, Helló?”

E kérdéseket most azonnal röviden megválaszolom, pszichiátriai tankönyvem többi részét pedig a válaszok magyarázatának szentelem. Művemet mindenekelőtt terapeutáknak szántam, másodsorban a gyógyulás útjára lépett pácienseknek, harmadsorban pedig mindenkinek, aki hajlandó odafigyelni a mondandómra.

1. Ahhoz, hogy azt mondhassuk, „Helló!”, először is meg kell szabadulnunk mindattól a szeméttől, amit felhalmoztunk a fejünkben attól a pillanattól kezdve, amikor hazavittek bennünket a szülészetről. A következő lépésben rájövünk, hogy az őseredeti, igazi „Helló” azóta sem ismétlődött meg. Lehet, hogy évekbe telik, amíg újra megtanuljuk, hogyan is kell kimondani.

2. Ahhoz, hogy visszaköszönhessünk másoknak, ugyancsak meg kell szabadulnunk a fejünkben úszó szemétáradattól, és legelőször is észre kell vennünk, hogy valaki áll mellettünk vagy elsétál a közelünkben és arra vár, hogy visszaköszönjünk neki. Évekbe telhet az is, amíg ezt megtanuljuk.

3. Miután kimondjuk a Hellót, meg kell szabadulnunk mindattól a szeméttől, ami visszaáramlik a fejünkbe; meg kell szabadulnunk a megélt sérelmek összes égéstermékétől, és azoknak a bajoknak a rémétől is, amelyeket a jövőben szándékozunk magunkra idézni. Ekkor megnémulunk, de nem is kell semmit mondanunk. A többéves tapasztalat majd meghozza azt az érzést, hogy talán mégiscsak érdemes megszólalni.

4. Ez a könyv jórészt magáról a szemétről szól: azokról a dolgokról, amiket az emberek csinálnak ahelyett, hogy azt mondanák egymásnak: Helló. Abban a reményben íródott, hogy a belőle majd kiokosodó és a téma iránt fogékony emberek segíthessék önmagukat és másokat abban, hogy felismerjék mindazt, amit én (filozófiai értelemben) „szemétnek” nevezek, tekintve, hogy a másik három kérdés megválaszolásához mindenekelőtt azt kell tudni megkülönböztetni, valójában mi a szemét és mi nem az. Azokat az embereket, akik már tudják, hogyan kell „Helló”-t mondani, a továbbiakban „Marslakóknak” fogjuk nevezni – hogy beszédjüket megkülönböztessük a „Földlakók” fecsegésétől, minthogy ez utóbbi, amint azt már a legrégibb, az egyiptomi és babilóniai feljegyzésekből is tudjuk, csupán háborúkhoz, éhséghez, betegséghez és halálhoz vezetett, a túlélők körében pedig bizonyos fokú lelki zavarodottságot alakított ki. Reméljük, hogy a kellően képzett és megfelelő gondolkodású Marslakók segítenek e nyomorúságok felszámolásában. Marsi nyelven szólnak például azok az álmaink, melyek megmutatják nekünk a dolgok valódi arcát.

C • EGY PÉLDA

A csoporttagok (akik értették a Marslakó-nyelvet, ezt örömmel megtanították Mortnak is, ő pedig boldogan megtanulta) megegyeztek abban, hogy az élet olyan egyszerű dolgot jelent, hogy látjuk a fákat, halljuk a madarak énekét, és üdvözöljük embertársainkat. A tudatosság és a spontaneitás élményét jelenti, drámázás és álszenteskedés nélkül, bizonyos fokú tartózkodással és méltósággal. A tagok (Morttal egyetemben) abban is egyetértettek, hogy mindezek elérése érdekében keményen fel kell lépniük a fejüket elárasztó szeméttel szemben. Amikor látták, hogy Mort helyzete lényegében nem sokkal tragikusabb, mint az övék, elviselhetőbbé vált a jelenléte által keltett félénkség és szomorúság. Már tudtak vidámak lenni vele együtt, tudtak együtt lenni vele egyáltalán, és tudtak vele egyenlőként beszélgetni. Képesek voltak arra, hogy kritizálják a Mort fejében lévő szemetet, mivel már ismerték az ilyesfajta szigorúság értékét; Mortnak is megadatott a jog, hogy viszonzásképpen rámutasson a csoporttagok fejében lakozó szemétre. Egyszóval, Mort újra elfoglalta helyét az emberek között, bár ő maga is és körülötte mindenki tudta, hogy fájdalma és nyomorúsága kínzóbb és gyötrőbb, mint a többieké.{9}

A fenti helyzet igen jól érzékelteti a Helló-probléma pátoszát és mélységét. A folyamat Mort esetében három fázison ment keresztül. Amikor belépett a csoportba, a többiek még nem tudták, hogy Mort elátkozott ember, és így a szokásos módon fogadták őt. Ez egyszerűen a neveltetésükből fakadt – aszerint cselekedtek, ahogyan szüleiktől tanulták, hogy hogyan kell másokat üdvözölni, hogyan kell alkalmazkodni, és benne volt a pszichoterápia világában szokásos egymás közti tisztelet és őszinteség is. Az újonc Mort pedig ugyanúgy reagált erre, ahogyan bárhol máshol tette volna: a csoportban is eljátszotta azt az ambiciózus, élettől kicsattanó amerikai fiút, amilyennek a szülei szerették volna látni. Amikor azonban a harmadik ülésen kitálalta a történetét, a többiek zavarba jöttek, és becsapva érezték magukat. Magukba szálltak, és azon tépelődtek, vajon mi olyat mondhattak Mortnak, amiért szemrehányást kellene tenniük önmaguknak, és ami a terapeuta rosszallását vonná maga után. Dühösek voltak Mortra is és a terapeutára is, amiért elhallgatták előlük a valódi helyzetet, és valójában árulásnak érezték a dolgot. A probléma lényege az volt, hogy kezdetben a szokásos módon mondtak Hellót Mortnak, mert nem tudták, ki ő. Amikor azonban rájöttek, hogy Mort ilyen különleges fiú, akkor azt szerették volna, ha az egész ismerkedés újra kezdődhetne, és már kezdettől fogva megfelelően kezelhetnék őt.

Így hát újra kezdték a dolgot. Felhagytak a korábbi nyílt beszéddel, lágyak és kedvesek lettek Morthoz, mintha azt mondanák: „Látod, hogy a magam részéről mindent megteszek azért, hogy illendően odafigyeljek a tragédiádra.” Senki sem akarta a jó hírét kockáztatni azzal, hogy megbántson egy haldoklót. Ez azonban nem volt tisztességes, mivel megalázta Mortot. Senki sem mert például egy jóízűt nevetni a jelenlétében. Ez akkor állt helyre, amikor megbeszéltük, mit is kellene tennie Mortnak. Ekkor enyhült a feszültség, és a csoport újra kezdte harmadszor is: zavar nélkül kezdtek Morthoz beszélni, mint ember az emberrel. A folyamat tehát a következő három fázison ment keresztül: a felületes Helló, a feszült, együttérző Helló, és végül a nyugodt, valódi Helló.

Az egészséges ember nem képes Hellót mondani a haldoklónak egészen addig, amíg meg nem ismeri, ki is ő, és ez a megismerés hétről hétre, sőt óráról órára változik. Minden találkozáskor egy kicsit mélyebben megismerik egymást, és a kialakuló barátság során a Helló is mindig egy kicsit módosul. Minthogy azonban a haldokló mindig is örök rejtelem marad, és a változások nem bejósolhatóak, a tökéletes Helló szinte elérhetetlen, csak megközelíthetjük azt.

D • A KÉZFOGÁS

Amikor a páciens először lép be a rendelőbe, bemutatkozik, és kezet nyújt. Némely pszichiáter nem várja meg ezt, és elsőként nyújt kezet. Az én módszerem más. Ha a páciens túlságosan szívélyesen nyújt kezet, én nem elutasítóan, de azért némi távolságtartással viszonzom azt, minthogy nem értem e túlzott szívélyesség okát. Ha a kéznyújtás egyszerűen a jó modor elemeként jelenik meg, az én gesztusom ilyesmit sugall: „Értjük egymást, ez csupán formaság, és nem befolyásolja a közösen végzendő munkánkat.” Ha a páciens kéznyújtása kétségbeesést és zavart tükröz, erősen és bátorítóan megszorítom a kezét, hogy érezze, megértem őt. Amikor azonban kilépek a várószobába, arckifejezésem és testtartásom világosan közli az újonnan jöttel, hogy ezt a formaságot mellőzhetjük, hacsak ő maga nem ragaszkodik hozzá. Mindez arra szolgál, hogy kifejezze, mi ketten sokkal komolyabb céllal jöttünk össze, semhogy azt kelljen bizonygatnunk egymásnak, milyen jópofa fickók vagyunk, és kölcsönös bókokat kelljen váltanunk. Általában tehát azért nem fogok kezet a páciensekkel, mert nem ismerem őket, és nem is várom el tőlük a kézfogást, minthogy ők sem ismernek engem. Emellett pedig úgy gondolom, a pszichiáterhez forduló emberek közül nem mindenki szereti, ha hozzáérnek a testéhez, ezért megtisztelem a pácienst azzal, ha nem kényszerítek rá ilyesmit.

Az első interjú végén már egészen más a helyzet. Ekkor már rengeteg mindent tudok a páciensről, és már ő is ismer engem valamennyire. Így hát távozáskor általában kezet fogunk, és akkor már kevesebb gond van azzal, hogyan is történjen ez. A kézfogás ekkor már nagyon fontos üzenetet hordoz: azt jelenti, hogy én elfogadom őt annak ellenére, hogy már „minden rosszat” elmondott magáról. Ha biztonságra vágyik, a kézfogásomból kiérezheti ezt; ha a férfiasságában szorul megerősítésre, akkor férfiasan fogunk kezet. Mindez nem afféle előre kitervelt manőver arra, hogy megnyerjem magamnak a pácienst – egyszerűen arról van szó, hogy spontán és szabad módon biztosítom arról, hogy tisztelem és elfogadom őt az után, hogy egy órán keresztül megosztotta velem a legbensőbb gondolatait. Ha pedig nem természetes szégyenérzetből, hanem kifejezetten rosszindulatból hazudott nekem, vagy megpróbált kizsákmányolni vagy megfélemlíteni, akkor nem nyújtok kezet neki, s így éreztetem vele, hogy ha szövetséget kíván kötni velem, akkor a jövőben másképpen kell viselkednie a terápiás helyzetben.

A nőkkel kicsit más a helyzet. Ha a páciensnek arra van szüksége, hogy érintés útján is elfogadják, akkor ennek megfelelően nyújtok kezet neki; ám ha valaki húzódozik a férfiakkal való testi közelségtől, akkor korrekt módon elbúcsúzom, és kézfogás nélkül engedem útjára a hölgyet. Ez az utóbbi eset igazolja a legjobban, hogy miért nem szeretek a legelső ülés kezdetén kezet fogni. Ha kezet nyújtanék egy ilyen páciensnek még az előtt, hogy tudnám róla, hogy nem szereti ha megérintik, akkor már a kezdet kezdetén irtózást, de legalábbis viszolygást ébresztenék benne. Még el sem kezdődött a beszélgetésünk, s én máris rányomakodnék és inzultálnám pusztán azáltal, hogy a jó modor jegyében olyasmire kényszeríteném, amit semmi kedve sincs megtenni.

Hasonló politikát követek a csoportterápiában is. Nem harsány „Helló”-val lépek a szobába, hiszen egy teljes hete nem láttam az ott ülő embereket, így hát nem tudhatom, kiket is üdvözlök valójában. Egy könnyed és szívélyes Helló nagyon furcsán veheti ki magát, ha például valami rossz dolog történt az elmúlt héten. Arra azonban nagyon ügyelek, hogy az ülés végén mindenkitől külön-külön elbúcsúzzam, mert most már tudom, kinek mondom, hogy „A viszontlátásra”, és azt is tudom, miképpen mondjam ezt. Tegyük fel például, hogy az egyik nőnek az elmúlt ülés óta meghalt az édesanyja. Nem hiszem, hogy ő nagyon örülne egy vidám Hellónak ilyenkor. Lehet, hogy megbocsátaná a viselkedésemet, de felesleges lenne ilyen terhet a vállára rakni. Az ülés végeztével már tudni fogom, hogyan bocsássam el őt mély gyászában.

E • BARÁTOK

A barátok közötti üdvözlések egészen másfajta társas helyzetben zajlanak. A Helló és a Viszlát a nyílt kézfogástól a fergeteges ölelésig terjedhet, attól függően, milyen szokások alakultak ki a felek között. Ugyanígy helye lehet az ugratásnak, a viccelődésnek, és a távolságtartás módjai is különféle formákat ölthetnek. Egy azonban biztos: minél előbb teszünk szert új barátokra, annál előbb lesznek régi barátaink is.

F • AZ ELMÉLET

Hát ennyit a Hellóról és a Viszlátról. Ami a kettő között történik, az már egy adott személyiségelmélet és csoportdinamika keretébe tartozik, amely egyben terápiás módszer is, s amelynek neve tranzakcióanalízis. A könyvemben foglaltak jobb megértése érdekében először ismerkedjünk meg e megközelítés alapelveivel.

2. FEJEZET

A TRANZAKCIÓANALÍZIS ELVEI

A tranzakcióanalízis elveit részletesen ismertettem az Emberi játszmák című könyvemben, és számos más írásomban is{10}. Az alábbiakban csupán rövid összefoglalót nyújtok azok számára, akik nem ismerik a fenti művet.

A • STRUKTURÁLIS ANALÍZIS

A tranzakcióanalízis vizsgálódásainak tárgyai az énállapotok, vagyis gondolatok és érzések koherens rendszerei, melyek megfelelő viselkedésmintázatokban fejeződnek ki. Minden ember három énállapottal rendelkezik. (1) A szülőfiguráktól származó állapot, röviden a Szülői. Ebben az állapotban úgy érzünk, gondolkodunk, cselekszünk, beszélünk és reagálunk, mint ahogyan a szüleink tették, amikor még kicsik voltunk. Ez az énállapot például olyankor lép működésbe, amikor saját gyermekeinket neveljük. Még ha ténylegesen nem is mutatjuk ezt az énállapotot, a „Szülői hatás” a lelkiismeret formájában akkor is befolyásolja a viselkedésünket. (2) A Felnőtt énállapot, röviden a Felnőtt olyankor lép előtérbe, ha objektíven értékeljük környezetünket, ha múltbeli tapasztalataink alapján számot vetünk lehetőségeinkkel és problémáinkkal. A Felnőtt úgy működik, mint a számítógép. (3) Mindannyiunkban lakik egy kisfiú vagy egy kislány, aki pontosan úgy érez, gondolkozik, cselekszik, beszél és reagál, ahogy mi magunk tettük gyermekkorunkban. Ez az énállapot a Gyermeki. A Gyermeki sohasem „gyerekes” vagy „éretlen” (ezek csupán Szülői szavak), hanem egyszerűen valamely életkorra utal, normális körülmények között valahol a második és az ötödik életév között. A bennünk lakozó Gyermekit nemcsak azért fontos megértenünk, mert egy életen át elkísér minket, hanem azért is, mert személyiségünk legértékesebb része ő.

Az 1 A ábrán az emberi személyiség teljes diagramját látjuk, s ebben benne foglaltatik minden, amit életünk során érzünk, gondolunk, mondunk vagy cselekszünk. (A diagram rövidített változata az 1 B ábra.) A részletesebb analízis nem új énállapotokat, csupán további felosztásokat vezet be. A mélyebb elemzés szerint egyrészt a Szülői komponensek részben az apától, részben az anyától származnak, másrészt a Gyermekiben magában is fellelhetőek a Szülői, a Felnőtt és a Gyermeki énállapotok. A környezetünkben lévő gyerekeken jól megfigyelhetjük, hogy mindannyiukban lakozik egy kis szülő és egy kis felnőtt. Ezt a másodrendű analízist szemlélteti az 1 C ábra. Az énállapotok diagnosztizálásakor érzés- és viselkedésmintázatokat különítünk el, s ezt strukturális analízisnek nevezzük. A továbbiakban a nagy kezdőbetűs Szülői (Sz), Felnőtt (F) és Gyermeki (Gy) szavak az énállapotokra, a kisbetűs szülő, felnőtt, illetve gyermek szavak pedig valóságos emberekre vonatkoznak.

A későbbiekben leíró terminusokkal is fogunk találkozni, melyek részint magától értetődőek, részint magyarázatra szorulnak. Ilyen például a Természetes, avagy Gondoskodó Szülői és az Irányító-szabályozó Szülői, valamint a Természetes, az Alkalmazkodó és a Lázadó Gyermeki. A Gyermeki énállapot „strukturális” felosztása vízszintes módon, „leíró” felosztása pedig függőleges módon történik – ez utóbbit az 1 D ábrán láthatjuk.

A fentiekből következően, két ember érintkezésekor összesen mindig hat énállapot kerül kapcsolatba egymással: személyenként három, amint azt a 2 A ábrán láthatjuk. Mivel az énállapotok éppannyira különböznek egymástól, mint a valóságos emberek, mindig fontos tudnunk, hogy az adott érintkezés során éppen melyik énállapot aktív. A történéseket a diagramon ábrázolt két „ember” közé rajzolt nyilakkal ábrázolhatjuk. A legegyszerűbb tranzakciókban a nyilak párhuzamosak, s ezeket kiegészítő tranzakcióknak nevezzük. A 2 B ábrán látjuk, hogy ez utóbbiaknak összesen kilencféle változata lehetséges (SzSz, SzF, SzGy, FSz, FF, FGy, GySz, GyF és GyGy). A 2 A ábra például egy házaspár közötti SzGy tranzakciót mutat, amelyben az inger a férj Szülői énállapotából indul a feleség Gyermeki énállapota felé, a válasz pedig a feleség Gyermekijéből halad a férj Szülőijéhez. Ez jó esetben olyasmit jelent, hogy a férj atyaian gondoskodik hálás asszonykájáról. Mindaddig, amíg a tranzakció kiegészítő jellegű, és a nyilak párhuzamosak maradnak, a kommunikáció a végtelenségig folytatódhat.

A 3 A és 3 B ábrák azt jelzik, hogy valami elromlott. A 3 A ábrán egy Felnőtt-Felnőtt (FF) inger, például valamely információkérés, Gyermeki-Szülői (GySz) választ kap, így az ingert és a választ jelölő nyilak nem párhuzamosak, hanem keresztezik egymást. Ezt a fajta mintázatot keresztezett tranzakciónak nevezzük, és ez esetben a kommunikáció megszakad. Ha például a férj pusztán azt az információt kéri, hogy „Hol vannak a mandzsettagombjaim?”, a feleség pedig azt válaszolja, hogy „Miért mindig rajtam keresel mindent?”, akkor keresztezett tranzakció áll elő, és a továbbiakban már rég nem a mandzsettagombokról esik szó. Ezt a fajta tranzakciót I. típusúnak nevezzük, s ez nem más, mint a pszichoterápiákból jól ismert áttételi reakció legáltalánosabb formája. Ez a típus okozza a legtöbb bajt a világon. A 3 B ábra a II. típusú keresztezett tranzakciót mutatja, amelyben a Felnőtt-Felnőtt (FF) inger, mondjuk egy kérdés, atyai vagy nagyképűen fontoskodó Szülői-Gyermeki (SzGy) válaszra talál. Ez a viszontáttételi reakció legelterjedtebb formája, és a személyes és politikai bajok második legelterjedtebb forrása.

A 2 B ábrán bemutatott kapcsolati diagram gondos tanulmányozásakor kitűnik, hogy a keresztezett tranzakcióknak matematikailag összesen 72 típusa lehetséges (9×9, azaz 81 kombináció, mínusz a 9 kiegészítő forma), ám szerencsére ezek közül mindössze négy fordul elő olyan gyakran, hogy a klinikai gyakorlatban vagy a való életben számolnunk kelljen vele. A fent leírt két tranzakció mellett ezek a következők:

• az I. típusú (FF inger, GySz válasz) – az áttételi reakció

• a II. típusú (FF inger, SzGy válasz) – a viszontáttételi reakció

• a III. típusú (GySz inger, FF válasz) tranzakció – az „elkeserítő válasz”, amikor valaki együttérzést várna, ám tényeket kap helyette)

• a IV. típusú (SzGy inger, FF válasz) – a „pimaszság” (amikor valaki bókot és elismerést vár el, de csupán hűvös, racionális ténymegállapítás a válasz).

A kiegészítő és a keresztezett tranzakciók egyszerű, egyszintű tranzakciók. A rejtett vagy kétszintű tranzakcióknak két típusa van, a szöget bezáróak és a kettőzöttek vagy duplafenekűek. A 4 A ábra szöget bezáró tranzakciót mutat, amelyben egy látszólag FelnőttFelnőtt inger – egy észszerűnek tűnő vásárlási ajánlat – valójában azt célozza, hogy a válaszolónak valamely más énállapotát, akár a Gyermekit, akár a Szülőit szólítsa meg. Itt a folyamatos FelnőttFelnőtt vonal a tranzakció szociális vagy nyílt szintjét jelzi, a szaggatott vonal pedig a pszichológiai avagy a rejtett szintet. A szöget bezáró tranzakció sikeressége esetén a válasz nem FelnőttFelnőtt, hanem GyermekiFelnőtt formát ölt. Sikertelenség esetén a válaszoló megőrzi a kontrollt, és feleletét nem a Gyermekijéből, hanem a Felnőttjéből indítja. A 4 A és a 2 B ábrákon láthatjuk, hogy a különböző énállapotok részvételét tekintve a sikeres, szöget bezáró tranzakcióknak 18 olyan típusa van, amelyben a válaszadás a szaggatott vonal mentén történik, és ezek mindegyikének megfeleltethető egy-egy sikertelen, szöget bezáró tranzakció, ahol a válasz a folyamatos vonal mentén érkezik vissza.

A 4 B ábra duplafenekű tranzakciót mutat. Ez esetben két külön szint van, és az alsó pszichológiai avagy rejtett szint különbözik a szociális, avagy nyílt szinttől. A diagramok tanulmányozásából megállapítható, hogy összesen 812, azaz 6561 féle különböző duplafenekű tranzakció lehetséges. Ha ezekből levonjuk azokat, ahol a szociális és a pszichológiai szintek éppen egybeesnek (vagyis pontosan 81 tranzakciót), akkor még mindig 6480 duplafenekű tranzakciónk marad. Megint csak szerencsés módon, mindezekből csupán hat olyan van, amely jelentőséggel bír a klinikai gyakorlatban vagy a mindennapi életben.

A kedves olvasó elcsodálkozhat, vajon miért szerepel ennyi szám ebben a fejezetben. Ennek három oka van: (1) a Gyermeki ok az, hogy az emberek többsége szeret a számokkal játszadozni. (2) A Felnőtt ok az, hogy bemutassuk, a tranzakcióanalízis jóval precízebb, mint más szociális vagy pszichológiai elméletek. (3) Végül a Szülői ok annak érzékeltetése, hogy habár az elmélet mégannyira precíz, mégsem állít semmiféle korlátot kisded játékaink elé. Ha ugyanis csupán három tranzakcióban szándékozunk részt venni, akkor is minden esetben 6597 változatból választhatunk, így a lejátszható módozatok száma összesen 65973. Ez körülbelül hárommilliárdféle lehetőséget kínál a háromféle típusú tranzakció megvalósítására, s így valóban minden eshetőség megvan arra, hogy színes egyéniségünket méltó módon kifejezésre juttassuk. Ez azt jelenti, hogy elvileg Földünk minden lakosa párokba rendeződhetne, és minden pár egymás után kétszázszor három tranzakciót válthatna egymással anélkül, hogy egyetlenegy pár is megismételné az önmaga vagy mások által végzett tranzakciókat. Minthogy a legtöbb ember nap mint nap tranzakciók százait vagy ezreit bonyolítja le, mindenki a lehetőségek billiói felett rendelkezik. Ha a 6597 tranzakció közül valakinek nem tetszik, mondjuk ötezer, és ezért soha életében nem is alkalmazza ezeket, még mindig tág tere marad a manőverezésre, és semmi szükség nincs arra, hogy sztereotipizálja az életvitelét, hacsak ő maga nem határoz úgy, hogy mégis megteszi. Ha így tesz, márpedig a legtöbb ember így tesz, azért nem a tranzakcióanalízis okolható, hanem számos egyéb hatás, melyek vizsgálata e könyv fő témája.

Minthogy az egész gondolati rendszer, minden ága-bogával együtt a tranzakcióanalízis nevet viseli, a fent leírtakat, vagyis az egyes tranzakciók elemzését szűkebb értelemben vett, avagy konkrét tranzakcióelemzésnek nevezzük, s ez rendszerint a strukturális analízis után végezhető el. A konkrét tranzakcióanalízis mereven definiálja a rendszer egészét, ami főként a tudományos módszertanban járatos olvasó számára fontos. A társas akció egysége mindig egyetlen – verbálisan vagy nem verbálisan érkező – inger, és a rá adott egyetlen válasz. Ezt így együtt azért nevezzük tranzakciónak, mert mindkét részt vevő fél valamely várt „nyereséghez” jut, s voltaképp ez az, amiért egyáltalán részt vesz az akcióban.{11} Két vagy több ember között végbemenő bármely aktus lebontható egyszerű tranzakciók sorozatára, és ez minden olyan előnyt magában rejt, amely a jól definiált tudományos rendszerektől elvárható.

A tranzakcióanalízis nemcsak a személyiségről és a társas cselekvésekről szóló tudományos elmélet, hanem klinikai pszichoterápiás eljárás is, amely a specifikusan meghatározott énállapotok alapján a két vagy több ember közötti összes lehetséges tranzakciótípus véges számú variációjával foglalkozik (kilenc kiegészítő, 72 keresztezett, 6480 duplafenekű és 36 szöget bezáró). Ezek közül szerencsére csak tizenöt fordul elő a mindennapi gyakorlatban, a többi csupán tudományos szempontból érdekes. Nem tartoznak a tranzakcióanalízis körébe az olyan rendszerek vagy megközelítések, amelyek nem az egyedi tranzakciók és az őket vezérlő énállapotok szigorú vizsgálatával foglalkoznak. Ez a meghatározás az emberi társas viselkedés minden lehetséges formáját leképezi. A modell azért hatékony, mert a tudományos gazdaságosság elvét követi (ezt néha „Occam borotvájának” is nevezik), mégpedig két feltételezés alapján: (1) az emberek képesek arra, hogy átváltsanak egyik énállapotról a másikra, és (2) ha A mond valamit B-nek, és B rövidesen mond valamit A-nak, akkor kimutatható, hogy vajon amit B mondott, az az A által mondottakra adott válasz volt-e vagy sem. Az elmélet azért is rendkívül hatékony, mert az emberek közötti tranzakciók ezrei és milliói között mind a mai napig nem sikerült olyanra bukkanni, amelyet a modell ne tudott volna kezelni; és azért is nagyon pontos, mert egyszerű számtani megfontolásokra épül.

A tranzakcionális nézőpontot úgy érthetjük meg a legjobban, ha feltesszük a kérdést: „Mit tenne az egy-, a két- vagy a hároméves gyerek, ami megfelelne a saját felnőttkori viselkedésének?”

C • IDŐSTRUKTURÁLÁS

A rövid, illetve a hosszú távú emberi társas viselkedés előrejelzésére igen hosszú tranzakciósorozatokat is felvázolhatunk, akár olyanokat is, amelyek egész életen át tartanak. Effajta hosszú tranzakcióláncolatok azért lehetségesek, mert legtöbbünk szinte megrémül attól, ha strukturálatlan, „üres” ideje támad. Sokan kevésbé unalmasnak találják a koktélpartikat, mint a saját társaságukat. Az időstrukturálás iránti sürgető igényünk háromfajta ösztönkésztetésből ered. Az első az inger- vagy élményéhség. Az élő szervezetek, s így az emberek is valósággal hajszolják az ingereket. Ezért keresnek jól a vidámparkosok, és ezért van az, hogy a rabok olyannyira rettegnek a magánzárkától. A második késztetés az elismerés utáni sóvárgás, az olyan ingerek keresése, amelyeket csakis embertársaink, vagy némely esetben bizonyos állatok nyújthatnak nekünk.{12} Ezért van az, hogy a majom- és az embergyerekek számára nem elég csupán a tej, az anyai illat. Melegség és érintés nélkül elsorvadnak, akárcsak azok a felnőttek, akikhez sohasem szól egy szót sem senki. A harmadik fajta késztetés a struktúraéhség, ezért hajlanak a csoportok arra, hogy szervezetekké váljanak, és ezért állnak köztiszteletben a jó szervezőkészséggel megáldott emberek.

Az ingeréhség és a struktúraéhség összefonódásának jó példája a következő kísérlet: amikor ingerszegény környezetben, azaz vagy teljes sötétségben, vagy állandó, egyenletes megvilágítású fehér ketrecben nevelt patkányokat átraktak normál ketrecbe, normál társak közé, akkor az átköltöztetett állatok csakis akkor mentek oda a ketrecbe helyezett kukoricaszemekhez, ha azok sakktáblaszerű mintázatú alapon voltak. A sima felületen lévő táplálékkal egyáltalán nem törődtek. A normális feltételek között tartott patkányoknál nem volt meg ez a különbség. Az élményektől megfosztott állatok számára tehát fontosabb volt az inger, mint maga a táplálék. Mindebből a kísérletvezetők arra következtettek, hogy a strukturált ingerek iránti vágy (ahogy ők nevezték, a „perceptuális élmény”) éppen olyan fontos biológiai ösztönkésztetés, mint maga az éhség, és hogy a korai életkorban történő ingermegvonás egész életen át tartó fokozott ingeréhséget eredményez.{13}

A társas viselkedés rövid távú strukturálásának négy alaptípusa van, két korlátozó esettel. Így, ha két vagy több ember együtt van egy szobában, hatféle társas viselkedés közül választhatnak. Az egyik szélsőséges korlátozó eset a visszavonulás, amelyben az emberek nem bocsátkoznak nyílt kommunikációba. Ilyesmi megtörténhet például a metrón, vagy önmagukba zárult szkizofrénekkel végzett csoportterápián. A visszavonulás mellett a rítusok jelentik a társas érintkezés második legbiztonságosabb formáját. Ezek a meglehetősen stilizált kapcsolatformák történhetnek kedélyesen, vagy bonyolult ceremóniákká is merevedhetnek. A rítusokat felépítő tranzakciók vajmi csekély információt közvetítenek az egyén érzéseiről, és inkább a kölcsönös elismerés jeleit teszik hangsúlyossá. A rítusok egységei a sztrókok, azaz érintések annak mintájára, ahogyan az anya biztosítja szeretetéről a kisgyermeket. Az időstrukturálás e módját a hagyományok és a társadalmi szokások vezérlik.

A társas cselekvés következő legbiztonságosabb formái az aktivitások, vagyis általában a munkának nevezett tevékenységek. A tranzakciók ez esetben a megmunkálandó anyag körül forognak, legyen az fa vagy beton, vagy matematikai probléma. A munkával kapcsolatos tranzakciók tipikusan FelnőttFelnőtt típusúak, és a külső valóságra, vagyis a tevékenység tárgyára irányulnak. A következő típus az időtöltés, amely nem annyira stilizált és bejósolható, mint a rítus, mégis bizonyosfokú ismétlésen alapul, és olyasfajta felszínes társalgást tesz lehetővé, mint amilyet koktélpartikon látunk, ahol az emberek kevéssé ismerik egymást. Az időtöltés társadalmilag programozott tevékenység, ahol ugyan szalonképes dolgokról szokás szalonképes módon beszélni, ám mégis becsúszhatnak egyénies megjegyzések, amelyek már átvezetnek a társas cselekvés következő formájához, a játszmához.

A játszma rejtett tranzakciók sorozatából áll, ismétlődő jellegű, és jól meghatározott pszichológiai nyereséget nyújt. Minthogy a rejtett tranzakció azt jelenti, hogy a résztvevők úgy tesznek, mintha egy adott dolgot tennének, holott valami egészen mást tesznek, minden játszma lényegi eleme a horog. A horog azonban csakis akkor működik, ha a válaszadó részéről beleakaszkodhat valamely gyenge pontba vagy rejtett hurokba, például félelembe, kapzsiságba, érzelgősségbe vagy idegességbe. Miután a balek ráharapott a csalira, a játékos valamilyen átkapcsoláshoz folyamodik, hogy besöpörhesse nyereségét. Az átkapcsolást a balek részéről pillanatnyi zavar vagy szembesülés követi, amikor csak áll, mint szamár a hegyen, és próbálja megérteni, mi is történt vele. Ezután mindkét játékos begyűjti a nyereségét, és a játszma véget ér. A nyereség vagy kiegyenlítés mindig kölcsönös, és lényegében azokból az érzésekből áll, amelyeket a cselekvő és a válaszoló a játszma során megtapasztalnak. Ezek az érzések nem feltétlenül azonosak kettőjükben. Ha valamely tranzakciókészlet nem tartalmazza a fenti négy elemet, akkor nem nevezzük játszmának. A tranzakciónak tehát rejtettnek kell lennie, és tartalmaznia kell egy horgot, majd ezt a horgot átkapcsolásnak, szembesítésnek és nyereségnek kell követnie. Mindez képletbe is foglalható.

H + GyP = V Á Sz Ny

(Játszmaképlet avagy G-formula)

A H + GyP azt jelenti, hogy a Horog ráakadt a Gyenge Pontra, így Válasz érkezik rá. A játékos ezt követően Átkapcsoláshoz folyamodik (Á), amelyet a zavar vagy Szembesülés (Sz) momentuma követ, majd mindkét résztvevő begyűjti Nyereségét (Ny). Játszmának tekintünk minden olyan érintkezést, amely megfelel a képletnek, ám ahol valamely elem hiányzik, azt már nem tekintjük játszmának.

Így például az ismétlés vagy a hosszantartóság önmagában még nem eredményez játszmát. Ha az aggódó páciens a terápiás csoportban állandóan megerősítésért nyaggatja a terapeutát („Mondja meg, hogy meggyógyulok-e, doktor úr”), és ezt meg is kapja, majd megköszöni a választ, akkor nem feltétlenül beszélünk rejtett tranzakcióról. A páciens őszintén kifejezte igényét, és kielégítést is kapott, továbbá egy udvarias válaszon kívül semminemű egyéb előnyt nem húzott a helyzetből. Az ilyesfajta tranzakciók nem játszmák, hanem csupán műveletek. A művelet akárhányszor ismétlődik, sohasem vált át játszmába, éppúgy, mint ahogyan a racionális eljárások sem válnak rítusokká.

Ha azonban egy másik páciens megerősítésért folyamodik a terapeutához, majd azt megkapván, arra használja fel a választ, hogy ostobának tüntesse fel a terapeutát, az már játszma. A páciens például azt kérdezi: „Gondolja, hogy meggyógyulok, doktor úr?”, az együttérző terapeuta pedig azt válaszolja: „Természetesen igen.” A páciens ezen a ponton felfedi kérdésének rejtett motívumát. Ahelyett, hogy a nyílt tranzakció szabályait követve azt mondaná: „Köszönöm”, meghúzza az átkapcsoló fogantyút, és így szól: „Miből gondolja, hogy maga mindent tud?” Ez a válasz zavarba hozza a terapeutát, egy pillanatra kibillenti egyensúlyából, és éppen ez az, amit a páciens el akart érni. Ezen a ponton a játszma véget ér, a páciens jót szórakozik azon, hogy beugratta a terapeutát, az pedig frusztráltnak érzi magát. Ez alkotja mindkét fél számára a nyereséget.

A fenti játszma pontosan követte a játszmaképletet. Az első kérdés volt a Horog, a terapeuta együttérzése pedig a Gyenge Pont. A Horog akkor akadt rá a Gyenge Pontra, amikor a terapeuta pontosan úgy válaszolt, ahogyan azt a páciens várta. Ezután történt meg a Szembesüléshez vezető Átkapcsolás, majd mindketten besöpörték Nyereségüket. Így pontosan előállt a

H + GyP = V Á Sz Ny

játszmaképlet.

Példánkban a páciens „Húzzuk be a csőbe” játszmát játszott, a terapeuta pedig „Én csak segíteni akarok rajtad”-ot. A mindennapi gyakorlatban a nyereséget zsetonnak is nevezzük. A „jó” érzések az „arany”-zsetonok, az elkeserítőek pedig a „barnák” vagy „kékek”. Esetünkben a páciens a hamis győzelméért hamis aranyzsetont kapott, a terapeuta pedig barnát. Ez a felállás korántsem ritka.

Minden játszmának megvan a maga szlogenje vagy mottója, melynek alapján azonosítható, mint például az „Én csak segíteni akarok rajtad”. Ezt a szlogent néha „trikófeliratnak” is nevezzük. A játszma rendszerint a szlogenjéről kapja a nevét.

A játszmákon túl létezik egy további korlátozó eset, az intimitás. A kétoldalú intimitás gyengéd, játszmamentes viszonyt jelent, amelyben a felek szabadon adnak és fogadnak el érzelmeket, és amely mentes a kizsákmányolástól. Létezik egyoldalú intimitás is, ahol az egyik fél gyengéd és szabadon adakozó, a másik pedig fondorlatos és kizsákmányoló.

A szexuális tevékenység a társas viselkedés teljes spektrumát felölelő példák bőséges tárházát nyújtja. Öltheti visszavonulás formáját, megjelenhet rítusként, egész napos munkát jelenthet, időtöltésként szolgálhat esős napokra, kölcsönös kizsákmányolásra alkalmat adó játszmák forrása lehet, és igazi intimitást is teremthet.

D • SORSKÖNYVEK

A társas tevékenység fenti formái az idő strukturálására szolgálnak, s céljuk az, hogy elkerülhessük az unalmat, és minden helyzetből a lehető legnagyobb kielégülést nyerjük. Emellett mindannyian rendelkezünk egy félig-meddig tudattalan élettervvel vagy sorskönyvvel, melynek segítségével hosszabb időszakokat – hónapokat, éveket vagy akár a teljes életet – is bestrukturálhatjuk, azaz megtölthetjük rítusokkal, aktivitásokkal, időtöltésekkel és játszmákkal. Ezek egyrészt tovább viszik a sorskönyvet, másrészt azonnali kielégülést nyújthatnak számunkra. A folyamatot néha a visszavonulás vagy az intimitás epizódjai tarkíthatják. A sorskönyvek gyermekkori illúziókon alapulnak, és akár egész életünkön át fennmaradhatnak, bár érzékenyebb és intelligensebb emberek képesek arra, hogy sorra elhagyják ezeket az illúziókat, s így egyre feljebb lépjenek az Erikson által leírt életciklusok{14} létráján. Az egyes lépcsőfokokat krízisek, válságok árán léphetjük át – például amikor a serdülők újraértékelik a szüleikről alkotott képüket, amikor középkorú emberek bizarr és meghökkentő váltásokra szánják el magukat, vagy amikor kialakítják ezt követő új életfilozófiájukat. Néha azonban az illúziók fenntartására tett kétségbeesett erőfeszítések az élet késői szakaszában depresszióhoz vagy lelki bezáruláshoz vezetnek, az illúziók elvesztése pedig reménytelenségbe taszíthat bennünket.

Az időstrukturálás annak az egzisztenciális problémának az objektív megfogalmazása, hogy „Mit mondunk a Helló után”. Könyvünk további részében megpróbálunk választ keresni e kérdésre – egyrészt úgy, hogy megfigyeljük, ténylegesen mit mondanak az emberek a Helló után, másrészt úgy, hogy a lehetőségeket illetően néhány hasznos tanáccsal szolgálunk. Mindennek legjobb módja, ha szemügyre vesszük az életünket meghatározó forgatókönyveink, sorskönyveink természetét, és nyomon követjük kialakulásukat.{15}

MÁSODIK RÉSZ

SZÜLŐI PROGRAMOZÁS

3. FEJEZET

AZ EMBERI SORS

A • ÉLETTERVEK

Minden ember sorsát az határozza meg, hogy mi megy végbe a fejében akkor, amikor külső eseményekkel konfrontálódik. Mindenki maga tervezi a saját életét. A szabadság adja meg a hatalmat ahhoz, hogy véghez vigyük terveinket, és a hatalom adja meg a szabadságot ahhoz, hogy kölcsönhatásba kerüljünk mások életterveivel. Végső szavaink és sírfeliratunk a saját törekvéseinket adják hírül a világnak, még akkor is, ha a végeredményt általunk nem ismert erők vagy láthatatlan fehérjeláncok határozzák meg. Ha a sors kegyetlen szeszélye folytán porban és csendben halunk meg, akkor csupán a hozzánk legközelebb állók értik majd a sírfeliratunkat, és mindenki, aki kívül állt a barátság, család és az orvostudomány általunk belakott kis szeletén, félre fog ismerni bennünket. A legtöbben becsapjuk a világot, és benne önmagunkat. Ezekről az illúziókról és hiedelmekről később esik majd szó.

Minden ember már kora gyermekkorában elhatározza, hogyan fog élni és hogyan fog meghalni, és ezt a tervet, amelyet minden lépésünkkel magunkkal hurcolunk – ezt nevezzük Sorskönyvnek. Lehet, hogy pillanatnyi viselkedésünket az Ész határozza meg, ám a Terv, a Nagy Elhatározás már készen áll: miféle lesz a házastársunk, hány gyermekünk születik, miféle ágyban fogunk meghalni, és ki lesz jelen a végső búcsú órájában – lehet, hogy mindez nem lesz jó, de mi magunk akarjuk, hogy így, és ne másként történjen mindez.

MAGDOLNA

Magdolna áldozatos feleség és anya volt. Egy napon, amikor legkisebb fia súlyos betegséggel ágynak esett, az a gyötrő kényszergondolata támadt, hogy az imádott gyermek esetleg meghalhat. Képtelen volt szabadulni ettől a képtől.

Korábban Magdának már volt hasonló élménye: amikor férje a tengerentúlon szolgált a hadseregben, az a különös kívánság kerítette hatalmába, hogy essen el, és legyen hősi halott. Elképzelte magát a gyászoló özvegy szerepében, és színezgette-dédelgette magában a képet.

Kérdés: És mi történne azután?

Válasz: Azon még nem gondolkodtam. Szabad lennék, és azt csinálhatnám, amit akarok. Mindent újrakezdenék.

Általános iskolás korában Magdolna számos szexuális kalandot élt meg osztálytársaival, és azóta is hordozza ebből származó bűntudatát. Kisfia vagy férje halála méltó büntetés, afféle vezeklés lenne mindezért, és egyben felszabadíthatná őt anyja átkai alól is. Többé nem kellene számkivetettnek éreznie magát. Az emberek felkiáltanának: „Milyen méltósággal hordozza keresztjét!” – és attól kezdve az emberi faj teljes jogú tagjának ismernék el őt.

Magdolna egész életén át ezt a tragikus mozit tervezgette. Gyermekének vagy férjének halála gyermekkorában megírt életdrámájának, sorskönyvének harmadik felvonása lett volna. Első felvonás: Szexuális bűntudat és zavartság. Második felvonás: Az anyai átok. Harmadik felvonás: A vezeklés. Negyedik felvonás: Megkönnyebbülés és új élet. A valóságban azonban Magdolna nagyon is konvencionális életet élt, szülei tanításával összhangban, és mindent megtett azért, hogy épségben és boldogságban megtartsa szeretteit. Mindez pontosan az eredeti sorskönyv ellentettje – ellensorskönyv – volt, és korántsem volt izgalmas vagy drámai.

A sorskönyv a kora gyermekkorban, szülői nyomásra kialakított hosszú távú életterv. Ez az a pszichológiai erő, amely végzete felé hajtja az egyént, tekintet nélkül arra, hogy harcol-e ellene, avagy saját szabad akarataként éli meg.

Könyvünknek nem célja, hogy mindenfajta emberi viselkedést egyetlen képletté redukáljon. Ellenkezőleg! A valóságos személy olyasvalakiként határozható meg, mint aki spontán módon, észszerűen, megbízhatóan és másokat lehetőleg nem tönkretéve éli az életét. A képletszerű forgatókönyvet követő személy nem tűnik igazán valóságosnak. Minthogy azonban az emberiség tekintélyes hányadát mégiscsak ilyen személyek alkotják, szükséges, hogy megtudjunk valami közelebbit a sorskönyvről mint jelenségről.

DELLA

A húszas éveinek végén járó Della Magdolna szomszédja volt, és ő is nagyjából ugyanazt a háziasszonyi életet élte. Az ő üzletember férje azonban sokat utazott. Férje távollétében Dellát néha ivási rohamok kerítették hatalmukba, ilyenkor jó messzire elcsavargott otthonról. Természetesen emlékezetkiesése volt a történtekkel kapcsolatban, és ahogy az ilyenkor lenni szokott, csupán abból tudta, hogy valami történhetett, hogy idegen helyen józanodott ki, és ismeretlen férfiak telefonszámára bukkant a tárcájában. Ilyenkor menetrendszerűen halálra rémült, hiszen benne volt a pakliban, hogy egy napon akár gonosztevők karmaiba kerülhet, és tönkremegy az élete.

Sorskönyvünket kora gyermekkorban tervezzük el, így ha Della sorskönyv szerint élt, akkor ennek gyökerét is ott kell keresnünk. Della anyja nagyon korán meghalt, apja pedig egész nap távol volt és dolgozott. A kislány nem érezte jól magát a többiekkel az iskolában, kisebbségi érzései voltak, és magányosan éldegélt. Később azonban rájött, hogyan lehet mégis népszerű. Magdához hasonlóan, ő is szexuális játékokat folytatott egy csapat kisfiúval. Soha nem gondolt arra, hogy bármilyen összefüggés lenne a régi szénapadlásbeli jelenetek és jelenlegi viselkedése között. A fejében azonban végig ott élt az életdráma forgatókönyve. Első felvonás: A kezdet. Mulatság és bűntudat a szénapadláson. Második felvonás: A sorskönyv tombolása. Részeg mulatság és másnapos bűntudat. Harmadik felvonás: A nyereség. Lelepleződés és romba dőlés. Mindent elveszíteni: férjet, gyermeket és társadalmi helyzetet. Negyedik felvonás: A végső, felszabadító megoldás, az öngyilkosság. Ekkor majd mindenki sajnálni fogja őt, és megbocsát neki.

Magdolna és Della mindketten békés ellensorskönyvükben éldegéltek, ám lelkük mélyén nagyon is érezték a katasztrófa közelségét. Sorskönyvük tragikus dráma formáját öltötte, ettől várták a felszabadulást és a megbékélést. A különbség abban állt, hogy Magdolna türelmesen várakozott az üdvözülést hozó isteni közbeavatkozásra; Della pedig belső démonától hajtva türelmetlenül elé berohant sorsának – a kiátkozásnak, a halálnak és a megbocsáttatásnak. Ugyanaz a kezdet („szexuális kilengések”) tehát különböző módozatok révén két különböző végkifejlet felé sodorta a két nőt.

A pszichoterapeuta afféle bölcsként üldögél a rendelőjében, és azért kapja a pénzét, hogy megpróbáljon valamit tenni ez ellen. Magdolna is és Della is csak valaki halála árán szabadulhat meg, de a terapeutának az a dolga, hogy valami jobb megoldást találjon a megszabadításukra. A doktor kilép a rendelőből, végigsétál az utcán, elhalad a fűszerüzlet, a taxiállomás és a kocsma mellett. Körülötte csaknem mindenki a Nagy Gyilkosságra vár. A fűszeresnél egy asszony ordibál a kislányával: „Hányszor mondjam még, hogy ne nyúlj semmihez!” Ugyanennek az asszonynak valaki a kisfiát dicséri éppen: „Valóságos kis tündér!” A terapeuta beér a kórházba, a paranoid azt kérdezi tőle: „Hogyan kerülhetnék ki innen, doktor úr?” A depressziós azon töpreng: „Minek is élek én?” A szkizofrén rávágja: „Ne koplalj, hoplalj. Nem vagyok ám hülyébb, mint te, pajtás.” Ezt mondták tegnap mindannyian. Ők már megrekedtek és befuccsoltak, de a többiek, a kint lévők, még reménykednek. „Növeljük a gyógyszeradagot?” – kérdezi az orvostanhallgató. Dr. Q. a szkizofrénhez fordul, és mélyen a szemébe néz. A szkizofrén visszatekint rá. „Növeljük a gyógyszeradagját, Péter?” – kérdezi tőle dr. Q. A fiú gondolkozik egy sort, majd kivágja: „Ne.” Dr. Q. kezet nyújt neki, és azt mondja: „Helló.” A szkizofrén kezet ráz vele, és válaszol: „Helló.” Majd mindketten az orvostanhallgatóhoz fordulnak, és dr. Q. így szól: „Helló.” A diák zavarba jön, ám öt évvel később, egy pszichiátriai konferencián odalép dr. Q.-hoz és azt mondja: „Helló, dr. Q.”

MÁRIA

„Egy napon óvodát nyitok, négyszer fogok férjhez menni, vagyont szerzek a tőzsdén, és híres sebész leszek.” – mondja a részeg Mária.

Ez nem sorskönyv. Először is, egyik ötlet sem származik Mária szüleitől. Ők gyűlölték a gyerekeket, nem hittek a válásban, úri huncutságnak tartották a tőzsdét, és pénzéhes rablóknak a sebészeket. Másodszor, Mária személyisége amúgy sem volt alkalmas semmi ilyesfélére. Szigorú volt a gyerekekhez, hűvös és frigid a férfiakhoz, fogalma sem volt az üzletről, a keze pedig remegett az ivástól. Harmadszor, Mária már régesrég elhatározta, hogy a nap folyamán telekügynökként, esténként és hétvégeken pedig alkoholistaként fogja élni az életét. Negyedszer, a fenti tervek egyike sem váltotta ki benne a legcsekélyebb izgalmat sem. Sokkal világosabb kép élt benne mindarról, amivel nem szeretne foglalkozni, mint arról, amivel igen. Ötödször pedig, aki csak ismerte, mindenki pontosan tudta, hogy Máriának soha esze ágában sem volt, hogy belekezdjen a fenti dolgok bármelyikébe.

A sorskönyhöz a következőkre van szükség: (1) Szülői utasítások. (2) Ennek megfelelő személyiségfejlődés. (3) Gyermekkori elhatározás. (4) A sikerhez vagy a kudarchoz vezető módszerek tényleges alkalmazása, és (5) Meggyőző attitűd (avagy ütőképes beállítódás, ahogy manapság mondják).

Könyvünkben megvizsgáljuk, mit is tudunk a sorskönyv működéséről, és mit tehetünk a kedvező változás érdekében.

B • A SZÍNHÁZ ÉS AZ ÉLET

A színdarabok forgatókönyvei intuitív módon az életből veszik témájukat, ezért nem árt, ha megvizsgáljuk a kettő közötti kapcsolódásokat és hasonlóságokat.{16}

1. Mindkettő korlátozott számú témából épül fel, melyek közül a legismertebb az Ödipusz-tragédia. A görög drámairodalom és mitológia szinte minden létező témát felölel. Más népeknek is megvoltak a maguk nyers ditirambusai és vad orgiái az ősi színművekben, ám a görögök és a héberek voltak az elsők, akik irodalommá formálták és lejegyezték az emberi lét otthonos és ismerős mintázatait. Az emberi lét valóban hemzseg az olyan figuráktól, mint az epikus Ágon, Pathosz, Trénosz és Teofanosz az Ősi Rítusokban, de az ilyesmit sokkal könnyebben megérthetjük, ha hétköznapi nyelven játsszák el őket. A férfi és a leányka érzelmes románca a holdfényben, de már döngve és lángot fújva vagy lopakodva közelg a Szörnyű Rém: „Bimm-Bumm! Piff! Paff! Csihi-puhi, bekaplak, szétmorzsollak, földbe döngöllek, itt a vég!” Voltaképpen már minden ember sorsát megírták a régi görögök. Ha kedvelik az istenek, hát jól szórakoznak rajta, és végül megmentik. Ha nem, akkor nagy baj van, ha pedig az illető meg akar szabadulni a rá nehezedő átoktól, és kissé kényelmesebben szeretne élni, akkor terápiába megy, és páciens lesz belőle.

A tranzakcionalista sorskönyvelemző számára ez azt jelenti, hogy ha ismerjük a forgatókönyvet és a szereplőket, akkor bejósolhatjuk a végkifejletet is, hacsak közbe nem jön valami változás. A pszichoterapeuta számára éppoly világos, mint a drámakritikus számára, hogy Médeia elszánta magát gyermekei megölésére, hacsak valaki le nem beszéli őt erről. S ugyanúgy világos mindkettőjük előtt, hogy az egész dolog sohasem történt volna meg, ha Médeia nem blicceli el a heti csoportterápiás ülést.

2. Nemcsak bizonyos életutaknak van bejósolható végkifejletük, ha hagyjuk őket a maguk útján menni, hanem a drámában is szükség van bizonyos módon elhangzó párbeszédekre ahhoz, hogy megérthessük a darab logikáját. A színházban és az életben egyaránt követelmény, hogy a szerepet mindenki pontosan megtanulja, és megfelelőképpen mondja el, továbbá, hogy a szereplők odafigyeljenek egymás végszavaira, különben nem bontakozhatna ki a cselekmény. Ha a hős meggondolja magát, és menet közben énállapotot vált, akkor a többiek is másként reagálnak. Ez valójában játékrontás, és a terápiás sorskönyvanalízisnek éppen ez a célja. Ha Hamlet kuplét kezd dúdolgatni, akkor Ofélia is jobb kedvre derül, és az egész darab vígjátékká szelídül. Kéz a kézben lelépnek a színről, ahelyett hogy a kastélyban settenkednének – pocsék egy darab, de mennyivel jobb élet!{17}

3. A sorskönyvet próbálgatni és finomítgatni kell, hogy az igazi életdráma zökkenőmentesen megtörténhessen. Ez kicsit olyasmi, mint a színházi olvasópróbák, próbák és főpróbák a premier előtt. Életünk sorskönyve a kora gyermekkorban úgynevezett protokollok formájában kezdődik. A darabnak kezdetben csak kevés szereplője van. Színésztársaink a szüleink és a testvéreink, ha pedig árvaházban nevelkedünk, akkor a szobatársaink és a nevelőink. Mindenki mereven, szóról szóra játssza a szerepét, hiszen maga a család sem más, mint intézmény, ahol a gyermek rendszerint nem túl sok lelki rugalmasságot tanul. A serdülőkorban életünk színpada kitágul. Ekkor keressük meg azokat a partnereket, akik hajlandóak eljátszani a mi sorskönyvünkben előírt szerepeket (ők azért teszik ezt meg nekünk, mert az ő sorskönyvükhöz miránk van szükségük). Ez az időszak arra való, hogy stilizálgassuk a szöveget, finomítgassuk a cselekmény részleteit. A serdülőkor (a sikeres öngyilkosságokat leszámítva) olyan, mint a főpróba, mint a nagy előadás előtti vidéki hakni. A sorskönyv a fináléban éri el a csúcspontját, ekkor söpörjük be életünk „nyereségét”. Ha jó volt a sorskönyvünk, akkor vidám búcsúvacsora után távozunk, ha rossz volt, akkor a kórházi ágyról, a börtöncella vagy a zárt osztály ajtajából, az akasztófa alól vagy a halottasházból rebegjük el a végszót.

4. Csaknem minden sorskönyvben meg van írva a „jó fiú” és a „rossz fiú”, valamint a „nyertes” és a „vesztes” szerepe. Hogy ki a jó és ki a rossz{18}, ki a vesztes és ki a nyertes, az sorskönyvenként változik, a lényeg az, hogy e négy szerep mindig jelen van, és esetenként kombinálódik. A cowboyfilmekben a jó fiú egyben nyertes is, a rossz fiú pedig kötelezően veszít. A jó fiú bátor, jóképű, becsületes és tisztaszívű, a rossz fiú alattomos, csúnya, gonosz és nőcsábász. A nyertes életben marad, a vesztest felakasztják vagy lelövik. A szappanoperában a jó kislány férjhez megy, a rossz kislány elveszíti a Férfit. A karrierdarabokban a nyertes köti a legjobb üzletet és ő kapja a legjobb állást, az ostoba vesztes pedig hoppon marad.

A sorskönyvanalízisben a nyerteseket „hercegnek” vagy „hercegnőnek”, a veszteseket „békának” nevezzük. Az analízis célja, hogy a békákat herceggé vagy hercegnővé változtassa. Ezért a terapeutának ki kell találnia, kik a jó fiúk és kik a rossz fiúk a páciens sorskönyvében, s azt is, miképpen kíván az illető nyertessé válni. A páciens rendszerint nem siet herceggé változni, hiszen nem azért jött a terápiába – rendszerint csupán az a célja, hogy ügyesebb vesztes lehessen. Ez természetes, hiszen ha ügyesebb vesztessé válik, akkor sokkal kényelmesebben élhet a régi sorskönyvében, ha pedig átalakul nyertessé, akkor az összes addigi kacatot ki kell dobnia a szemétbe, és elölről kell kezdenie mindent.

5. Minden sorskönyv alapvetően egy és ugyanazon kérdésre válaszol: „Mit mondasz a Helló után?” Ödipusz király drámája és a való életbeli ödipális konfliktus is ugyanerről szól. Akárhányszor nála idősebb emberrel találkozik, Ödipusz először is köszön. Azután a sorskönyve értelmében felteszi a kérdést: „Akarsz harcolni?” Ha az idősebb férfi nemmel válaszol, Ödipusznak nem marad más, mint hogy érdektelen apróságokról kezdjen beszélni. A végén zavartan kinyögi: „Örülök, hogy találkoztunk”, és odébbáll. Ha a beszélgetőtárs igennel felel, Ödipuszunk felujjong, hiszen végre meglelte a maga emberét, és immár pontosan tudja, mit kell mondania.

6. A való életbeli sorskönyveket is „menedzselni”, időben szervezni kell, akárcsak a színdarabokat. Ezt a tényt jól illusztrálja, ha például kifogy az autónkból a benzin. Ez mindig úgy zajlik, hogy már órákkal-napokkal előtte látjuk, hogy fogytán a benzinünk, és tudjuk, hogy tankolnunk kell, ám valamilyen oknál fogva elmulasztjuk ezt. Gyakorlatilag lehetetlen, hogy a dolog előzetes figyelmeztető jelek nélkül történjen meg, az ilyen történet a vesztes sorskönyv szerves része. Sok nyertessel egész élete során egyszer sem fordul elő, hogy autója az országút közepén kifogyjon a benzinből.

A sorskönyvek alapja a szülői programozás, s ezt a gyermek három okból fogadja el. (1) Értelmet és célt ad az életének. A gyermek sok mindent mások kedvéért, elsősorban a szülei szeretetéért tesz meg. (2) Lehetőséget ad neki arra, hogy (a szülei számára) elfogadható módon strukturálja be az idejét. (3) Az embereknek szükségük van arra, hogy megmondják nekik, hogyan kell végezniük a dolgokat. A saját kárunkon történő tanulás nagyon lelkesítő lehet, de korántsem praktikus. Valaki nem attól válik jó pilótává, hogy összetör egypár gépet, amíg rá nem jön, hol hibázta el a manővert. Más kárán szokás tanulni, nem feltétlenül a magunkén. A sebésznek is tanártól kell tanulnia, nem a saját elfuserált vakbélműtétjeiből. Ezért a szülők igyekeznek megtanítani gyermekeiket mindarra, amit valaha ők megtanultak, vagy úgy vélnek, hogy megtanultak. Ha vesztesek, akkor a vesztes életprogramjukat adják tovább, ha nyertesek, akkor a nyerteset. Mindebből hosszú távon valamiféle történet kerekedik ki. Míg a végeredmény jó vagy rossz mivolta jórészt a szülői programozástól függ, a konkrét sztorit maga a gyermek gondolja ki.

C • MESÉK ÉS MÍTOSZOK

A sorskönyv első és legarchaikusabb változata, a „protokoll” vagy ősmese, akkor alakul ki, amikor a gyermek a saját családján kívül még szinte alig ismer valakit a világból. Ekkor feltehetőleg még mindenható, mágikus erejű óriásoknak látja a szüleit, már pusztán azért is, mert háromszor olyan magasak és ötször akkora súlyúak, mint ő.

Ahogy növekszik és okosodik, egy sokkal emberszabásúbb és romantikusabb világ tárul fel előtte. Ekkor születik meg az ősmese első átirata, melyben szerepet kapnak az újonnan megjelenő figurák. Megfelelő körülmények esetén tündérmesék és állattörténetek sietnek a gyermek segítségére. Ezeket kezdetben a mama, később ő maga olvassa. E mesékben is van mágia, ám ez valahogy szelídebb és kezelhetőbb. A gyermek képzeletébe belépnek az állatvilág lakói: a melegvérű játszótársak, a félelmetes kígyók, a távoli, rettenetes sárkányok és egyéb rémlények. Ha a gyerek nem olvas, e figurák akkor is elárasztják őt a televízióból és a moziból. Ha pedig se könyv, se tévé, se mama nincs a láthatáron, akkor is lát legalább egy tehenet vagy pókot, melynek alapján elszabadulhat a képzelete.

Az első fejlődési szakaszban a gyermek csupa mágikus hatalmú embert lát maga körül, akik néhanapján állat módjára viselkednek. Ebben a második szakaszban már ő maga tulajdonít emberi vonásokat az állatoknak – ez a szokás fennmarad az olyan felnőtteknél, akik sok időt töltenek istállókban, állatkertekben vagy delfináriumokban.

A harmadik szakaszban, a serdülőkorban a gyermek még egyszer áttekinti sorskönyvét, hogy hozzáigazítsa a jövőhöz, amit azért kicsit még mindig romantikusnak és aranylóan ragyogónak képzel el. Ahogy telnek-múlnak az évek, a sorskönyv egyre jobban belesimul a valóságba, s a szerep diktálta végszavakra megérkeznek a társaktól elvárt válaszok. Több évtized múltán a „gyermek” már a búcsúelőadás részleteit színezgeti. A terapeuta feladata, hogy valamiképp megváltoztassa ezt a búcsúelőadást.

Az alábbiakban bemutatunk néhány példát, amely rávilágít a mítoszok, tündérmesék és a valóságos emberek közötti hasonlóságra. A tranzakcióanalízis elméletéből indulunk ki: a korábban már bemutatott Marslakó szemével figyeljük meg a dolgokat. Neki magának is megvan a saját mítosza – őt azért találták ki a játszma- és sorskönyv-analitikusok, hogy segítségével tárgyilagosabban szemlélhessék a földi emberek életét. Márió, a Marslakó tehát leszáll a Földre, mert azt a feladatot kapta otthon, hogy majd mesélje el, mit látott. Nem azt kell majd elmondania, amit a Földlakók bemesélnek neki a saját életükről, hanem azt, amit valóban lát. Máriót nem a nagy szavak, a grafikonok és a statisztikák érdeklik, hanem az, hogy mi történik valójában. Nézzünk meg Márió szemével egy régi görög mítoszt, Európé elrablásának történetét.

EURÓPÉ ELRABLÁSA

Európé Poszeidón unokája volt. Egy napon éppen virágot szedett a tengerparti fövenyen, amikor megjelent és a lábához térdelt egy gyönyörű bika. A bika oly csodálatosan búgott, és oly könyörgően tekintett rá, hogy Európé megértette, azt kívánja, hogy felüljön a hátára. Európét vonzotta a kínálkozó jó mulatság. Ám alighogy felszállt, a bika elzúgott vele a tengeren, mivel nem más volt, mint az álruhás Zeusz – akiről tudvalevő, hogy egy szép lányért minden ravaszságra képes. Európé végül is nem sokat vesztett a kalandon, hiszen Krétára érkezése után három királynak adott életet, és elneveztek róla egy kontinenst. Mindez állítólag időszámításunk előtt 1552-ben történt.

A lányrabló Zeusz meglehetősen furcsa családból származott. Apjának, Kronosznak hat gyermeke volt. Ebből az első ötöt rögtön a születésük után megette. Így hát amikor a kis Zeusz hatodikként a világra jött, anyjának jó oka volt, hogy elrejtse őt, és így is tett. Egy pólyába csavart követ adott át Kronosznak, amit az apa azonnal behabzsolt. Amikor Zeusz felnőtt, a nagyanyja segédletével arra kényszerítették Kronoszt, hogy öklendezze ki a követ és az öt kisbabát is, akiket régebben megevett: Hádészt, Poszeidónt, Hesztiát, Démétért és Hérát. Amikor Zeusz és Európé között véget ért a románc, Európé összeállt az egyiptomi királlyal, Danaosszal, és leányt szült neki, Amümónét. Amümóné apja, a király, elküldte leányát, hogy hozzon vizet Argosz városába. A leány így is tett, ám eközben meglátta őt Poszeidón, és heves szerelemre gyulladt iránta. Megmentette őt egy felhevült szatírtól, és azonmód magáévá is tette – mit sem törődve azzal, hogy ő voltaképpen a lány üknagyapja volt, lévén hogy Amümóné anyja, Európé az ő saját unokája volt. (Mint ahogy Zeusz, aki annak idején bika képében elragadta Amümóné anyját, Európét, voltaképpen Amümóné anyai nagybátyja volt.)

Most pedig kövessük végig e családtörténet főbb tranzakcióit az ingerek és a válaszok mentén. Természetesen minden válasz ingerként szolgál a soron következő tranzakcióhoz.

1. Inger: egy szépséges ifjú hölgy virágot szed a mezőn. Válasz: egy szerelmes természetű isten, az ő bácsikája, arany bikává változik.

2. Válasz: a lány megveregeti a bika oldalát, és megsimogatja a fejét. Válasz: a bika kezet csókol neki, és szerelmes pillantásokat küld feléje.

3. A lányka a bika hátára pattan. A bika elrabolja őt.

4. A lányka félelmet és csodálkozást mutat, és megkérdezi a bikát, ki is ő valójában. A bika megnyugtatja őt, és minden jól végződik.

5. Inger: az apa felfalja a gyermekeit. Válasz: az anya követ etet vele.

6. Válasz: a megmentett fiúgyermek arra kényszeríti az apát, hogy okádja elő a megevett gyermekeket és a lenyelt követ.

7. Inger: egy szépséges leányt az apja vízért küld. Válasz: a lány kalandba keveredik egy szatírral, akit manapság inkább „nagy kannak” neveznénk.

8. Inger: a lány szépsége begerjeszti az üknagypapát. Válasz: az üknagypapa megmenti őt a szatírtól, és elragadja.

A sorskönyv-analitikus számára e mitikus tranzakciósorozat legfőbb vonása az, hogy minden panasz és tiltakozás ellenére Európé sohasem mondja nyíltan, hogy „Stop!”, vagy hogy „Azonnal vigyél vissza!”, hanem ehelyett gyorsan átkapcsol, és elrablójának kilétét tudakolja. Más szóval, a sikongatások közepette gondosan ügyel arra, nehogy elrontsa a drámát, és belenyugszik a sorsába. Lamentálása így kétesélyes jelleget ölt, amit Marslakó-nyelven játszmázásnak vagy sorskönyv-vezéreltségnek mondhatunk. Európé valójában a „Megerőszakolósdi” című játszmát játssza, ami kiválóan beleillik a saját sorskönyvébe – nevezetesen, hogy királyok anyja legyen, feltéve, ha mindez „akarata ellenére” történik. Az elrabló személye iránti heves érdeklődés nem a legjobb módszer az illető elbátortalanítására; a tiltakozás azonban felmenti Európét a felelősség alól.

Van egy sokkal közismertebb sztori, amely szinte az összes fenti tranzakciót tartalmazza, bár kissé más sorrendben – éspedig nem más, mint a Piroska és a Farkas. Számos művelt országban már egész kicsi kortól ezzel tömik a gyerekek fejét, nem csoda hát, ha szárnyakat kap a képzeletük.

PIROSKA ÉS A FARKAS

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy aranyos kislány, akit Piroskának hívtak. Egy napon az édesanyja elküldi őt az erdőbe, hogy ételt vigyen a nagymamájának. Piroska útközben találkozik a csábító Farkassal, aki igencsak jó kis husinak gondolja őt. A Farkas ráveszi Piroskát, hogy ne siessen, érezze jól magát, térjen le az ösvényről, és szedegessen virágot. Amíg Piroska ekként késlekedik, a Farkas elmegy a Nagymama házába, és felfalja az idős hölgyet. Mire Piroska megérkezik, a Farkas úgy tesz, mintha ő lenne a Nagymama, és maga mellé invitálja Piroskát az ágyba. Piroska rá is pattan a nyoszolyára, bár észlel néhány olyan jelet a Farkas testén, melyek arra vallanak, hogy a Farkas nem kifejezetten azonos a Nagyival. A Farkas először türelmesen győzködi Piroskát, majd felfalja (kétségkívül anélkül, hogy előzőleg megrágta volna). Nemsokára jön a Vadász, és megmenti Piroskát, oly módon, hogy felvágja a Farkas hasát, és így a Nagymama is épségben kijöhet. Ezután Piroska örömest segédkezik a Vadásznak abban, hogy telepakolják kövekkel a Farkas hasát. A mesének olyan változata is van, ahol a Vadász fejszével öli meg a Farkast, még éppen az utolsó pillanatban, mielőtt a gazfickó felfalná szegény Piroskát.

Újra a régi elcsábítási jelenetet látjuk hát, a virágot szedegető ártatlan lánykával és az őt becsapó fondorlatos vadállattal. Az állat szeret gyerekeket falatozni, ám kövekkel a hasában végzi. Akárcsak Amümóné, Piroska is egy apróbb megbízatás teljesítése közben keveredik bajba a Farkassal, és ő is összebarátkozik a megmentőjével.

A Marslakó számára a fenti két történet érdekes kérdéseket vet fel. Ő egy az egyben vesz mindent, még a beszélő Farkast is, habár sohasem látott ilyesmit. A tények ismeretében elgondolkodik, miről is szól ez az egész, és vajon miféle emberekkel történnek efféle dolgok. Az alábbiakban bemutatjuk a Marslakó gondolatait.

A MARSLAKÓ ÉRTELMEZÉSE

Egy napon a Mama elküldi Piroskát az erdőbe, hogy ebédet vigyen a Nagymamának, s a kislány útközben találkozik a Farkassal. Miféle anya az, aki a rengetegbe küldi kislányát, holott tudja, hogy ott hemzsegnek a farkasok? Miért nem megy ő maga, vagy legalább miért nem kíséri el Piroskát? Ha a Nagymama valóban olyan gyámoltalan és beteg, akkor miért hagyja őt egyedül a távoli kunyhóban? Ha pedig Piroskának mindenképpen egyedül kell mennie, miért nem figyelmezteti őt, hogy ne álljon le farkasokkal trafikálni? A történetből világosan kitűnik, hogy Piroskának soha senki nem mondta, hogy az ilyesmi veszélyes. Ilyen ostoba anya nincsen, ezért élhetünk a gyanúperrel, hogy talán meg akart szabadulni a kislányától. Persze azért ritka egy liba ez a Piroska is: hogyan lehetséges, hogy miután megnézi a Farkas szemét, fülét, mancsait és fogait, még mindig azt hiszi, hogy ő a Nagymama? És vajon miért nem menekül el hanyatt-homlok? Meg hát, valljuk meg, elég galád kis lény lehet az olyan, aki köveket gyűjtöget, hogy majd a Farkas hasába gyömöszölje őket. Egy jóérzésű kislány semmi esetre sem állt volna meg virágot szedni, hanem azt gondolta volna magában: „Ez a disznó meg fogja enni a nagymamámat, ha nem keresek sürgős segítséget.”