MESTER GYÖRGYI

MESÉL A TÉL

Ad Librum

Budapest, 2021

Mesél a tél

Hóbarátok

Mi van, ha nincs hó?!

Mikulás a vonaton

A Mikulás csizmája

Luca széke

Karácsony

Csendes éj

A Hókirálynő karácsonyfája

Karácsonyi mese

Karácsonyfalva

Karanténkarácsony

Mindenki karácsonyfája

Egy felejthetetlen nap

A kíváncsi kicsi fenyő

A szeretet fája

Jégvilág

Bársony szív

A nagy ötlet

A hókotró százszorszépei

Tavaszi hóember

Hóbarátok

Közeledett a téli iskolai szünet, és Kata minden reggel azzal ugrott ki az ágyból, hogy azonnal az ablakhoz szaladt megnézni, esett–e hó az éjjel. Mert ha igen, akkor a szünetben lehet majd szánkózni, hógolyózni és nem utolsósorban hóembert építeni.

Már el is telt a szünetből két nap, amikor a harmadik reggelen szokatlan cipőkoppanásokra ébredt. Valaki a lábát csapkodta az előszobában, csak úgy döngött tőle a kövezet.

A furcsán ismerős zajra pizsamában szaladt ki az ajtóhoz, és meglátta édesapját, amint a nyitott ajtóban, a küszöb előtt próbálja letopogni a havat a bakancsáról.

– Na, kedvedre alakult az időjárás – mondta apuka. – Egész éjszaka havazott. Jó lesz, ha előkeríted a pincéből a szánkót.

Kata gyorsan felöltözött, a reggelit éppen csak bekapta, és már szaladt is át a szomszédba kis barátjához, Marcihoz, aki minden játékában lelkes társa volt. Már Marci is készen állt a havas programra, bármi is legyen az, szánkózás vagy hócsata.

A délelőtt során felváltva húzták a szánkót, amin hol az egyikük, hol a másik ült, aztán egy jót hógolyóztak, majd úgy gondolták, ebédig megépíthetnek még egy helyre hóembert is.

Úgy is lett. A testes, répaorrú, fazékkalapos hóemberremekművet még anyuka is megdicsérte. Javasolta, ne csak orrot, szájat is csináljanak neki. Adott is egy marék megpucolt tökmagot, amiből, szépen sorba rakva mosolygós szájat csinált a két gyerek.

A következő napra hasonló programot terveztek, kivéve a hóemberépítést, hiszen az már elkészült.

Másnap reggel azonban úgy Kata, mint Marci, meglepődve és csalódottan vette tudomásul, hogy a hóemberük nem mosolyog. Eltűnt ugyanis a fejéről a tökmagokból készült mosoly, és a hóember nagyon szomorúnak, egyenesen rosszkedvűnek tűnt. „Ezt nem hagyhatjuk” – gondolták a gyerekek, és eldöntötték, hogy visszaadják a hóember mosolyát.

Most azt találták ki, hogy apróra vágott szívószáldarabokból csinálnak neki ajkakat, amit vélhetően senki nem kíván meg, ugyanis feltételezték, hogy a tökmagot az amúgy kedvelt kerti madaraik lopkodták el, éhségük csillapítására.

Másnapra azonban, a legnagyobb bánatukra, megint csak szomorúságot láttak a hóember arcán. A szívószáldarabok lepotyogtak, és szanaszéjjel hordta őket a didergető téli szél. Ahogy ott állt az udvaron a hóember, egyedül, csalódottan, még nézni is rossz volt, mert lerítt az arcáról, hogy unatkozik, nem érzi jól magát, és nagyon szomorú.

A gyerekeknek tovább kellett gondolniuk a dolgot, hogyan lehetne ismét mosolyt varázsolni a hóemberük arcára. – Majd megálmodjuk az éjszaka – vigasztalta kis barátnőjét Marci.

– Úgy legyen, majd igyekszem én is – felelte erre Kata.

A kislány másnap kicsivel később ébredt a szokásosnál. Talán az esti, elalvás előtti hosszas töprengés tette, vagy a sokáig nézett rajzfilm, tény, hogy aznap reggel elaludt.

Reggelizés közben egyszer csak Marci kopogtatott be hozzájuk. Megvárta, amíg Kata lenyelte az utolsó falatot, belebújt az overalljába és a csizmájába, de a sapka feltevéséhez már nem volt türelme.

Kézen fogva húzta kis barátnőjét az udvarra. Amint kiléptek az ajtón, Kata szája azonnal mosolyra derült. Hasonlóképpen, mint a hóemberé, aki mellett szorosan ott állt egy jóval kisebb hóember, afféle lányforma. Mindkettőnek apró kövekből volt kirakva a mosolya.

– Bemutatom neked a „hóbarátokat” – mondta Marci. – Éjszaka kitaláltam, megálmodtam, és reggel azonnal meg is valósítottam az álmomat. Egy barát hiányzott a szomorú hóemberünk mellől. Egy barát, mint ahogy mi itt vagyunk egymásnak. Mi is csak kettesben tudunk jót játszani, együtt érezzük jól magunkat, és persze eközben sokat mosolygunk.

A hóbarátok mosolya nem is tűnt el egyhamar. Egészen hóolvadásig ott ült az arcukon, mint ahogy Kata és Marci arcáról sem olvadt le a mosoly a jól sikerült téli szünet miatt.

Mi van, ha nincs hó?!

Halk, kopogáshoz hasonlatos félénk kaparászás hallatszott az ajtón.

– Bújj be! – mondta Mikulás apó, mert biztos volt benne, hogy valamelyik kis segítője, az egyik manó szeretne vele beszélni.

Amióta nem krampuszokkal dolgozott együtt, sokkal közvetlenebbnek érezte magát az ünnepet is. A manókhoz hasonló szorgalmas, kedves népet alig ismert.

Nem csalódott, invitálására egy kedves manócska lépett be az ajtón. Mikulás homlokára tolta a szemüvegét, amivel éppen a padlótól falig érő, végtelen hosszúságban tekergőző ajándéklistát, a gyerekek hozzá írt kívánságait böngészte, majd barátságosan megkérdezte:

– Csak nincs valami baj?

– De bizony, nagy baj van – kezdte bátortalanul a kis emberke.

– Csak nem fogyott ki az ajándék a raktárból, netán a csillogó csomagolóanyagból lett kevés? – tette fel az újabb kérdést Mikulás apó.

– Nem, ezekből bőven van, jövőre is marad. A baj az, hogy nincs hó.

– De hiszen tél van! Igaz, amikor reggel kisétáltam az erdőig, annyira elgondolkodtam az ünnepi teendőkről, hogy valóban, észre sem vettem, nem esett elég hó.

– Bizony, bizony. Pedig ha nincs hó, nem csúszik a szánkó. És nemcsak a gyerekeknek, hanem, Mikulás apó, amikor a felhők közül, a magasból leereszkedsz rénszarvasfogatoddal, az erdőn–mezőn, szántóföldeken, de még a sima földúton is, a te szánod sem fog csúszni. Akkor meg hogyan jutsz el minden gyerekhez?!

– Azonnal tennünk kell valamit, maholnap itt az ünnep, indulni kell, mert engem már várnak.

– Talán látogassunk el Holle anyóhoz – javasolta bátortalanul a manócska –, ő biztosan tud valami megoldást a gondunkra.

Mikulás apó felvette rendes, téli viseletét, a prémes, hosszú, piros kabátját, sebtiben csizmát húzott, majd szapora léptekkel elindultak Holle anyó házához.

Sokat nem kellett gyalogolniuk, a tizedik fenyőtől jobbra azonnal szemükbe tűnt Holle anyó kis kerttel körbevett, takaros háza.

Az anyó morcos ábrázattal nyitott ajtót, azonban rögvest felderült az arca, amikor meglátta, kik a váratlan látogatói.

– Gyertek csak be, Mikulás apó, ti mindig szívesen látott vendégek vagytok nálam.

Aztán szóhoz sem hagyta jutni őket, azonnal a közepébe vágott.

– Ne is mondjátok, tudom, miért jöttetek. Hát, mert nincs elég hó. Én mindent megtettem, de már öreg vagyok, segítségre szorulok a ház körül. És a legutóbbi szolgálóm bizony nem felelt meg minden elvárásnak. Csak a gyomrát szerette, sokat – és bevallom, jól – főzött, de a háztartás többi gondjához nem fűlött a foga. Csak tessék–lássék takarított, a párnámat és a dunyhámat napokig fel sem verte. Azt mondta: minek az, hiszen tiszta, púposan van benne a töltelék, minek azt rázni. A szerencsétlen nem értette, hogy a dunyhából jön a sok hó. Most is éppen szolgálót keresek, de még nem akadtam rá a megfelelőre.

A jóságos aggastyán nem sokáig gondolkodott, és amint kiötlötte a megoldást, ki is mondta azonnal.

– Majd átjönnek az én manócskáim, mind egytől–egyig szorgalmas, és felrázzák azok úgy a párnákat, meg a dunyhát, hogy nem lesz rá panasz. Lesz hó bőven.

Így is lett. Mikulás apó kölcsönadta Holle anyónak a manócskáit, akik aztán olyan szorgosan és gondosan rázogatták napokig a dunyhát meg a vánkosokat, hogy térdig érő hó borította be az egész földet. Már ott, ahol éppen tél volt.

Lett is nagy öröm! A gyerekek szánkózhattak, hógolyózhattak, hóembert építhettek, hiszen volt miből, rengeteg hó esett. Mintha abba sem akarta volna hagyni az esést.

Nem hiába voltak olyan szorgosak Mikulás apó manócskái. Meg is lett az eredménye.

Pár nap múlva Mikulás apó is útra kelt, és amikor leereszkedett a felhők közül, a földön úgy siklott rénszarvasok vontatta ezüstszánja, mint azelőtt még sohasem.

Persze ez titok, én is csak nektek mondtam el, hogy idén nem Holle anyó, még csak nem is a szolgálói, hanem a Mikulás manócskái csinálták a sok havat. És mivel titok, ti se adjátok tovább, mert ki tudja, meddig kell még a manóknak rázniuk az ágyneműt, és mikor talál Holle anyó a háztartásába egy megfelelő segítőt.

Mikulás a vonaton

Julcsiék babalátogatóban voltak Ausztriában.

A kis újszülött érkezése igazi nem várt csoda volt, hiszen az anyukája – Julcsi negyvenéves nagynénje – már rég lemondott a gyermekáldásról, amikor bekövetkezett ez a hihetetlen dolog: kisbabája született.

Bár tél volt, az óvodáskorú Julcsi és szülei nekivágtak a nagy útnak, mert nemcsak látni akarták a bébit, de osztozni is akartak a kis család karácsony előtti örömében.

A kocsijuk épp szerelőnél volt, ezért vonattal mentek abban a tudatban, hogy az osztrák vonatok – legyen bár zord tél vagy forró nyár – sohasem késnek, és ezeken a járműveken kényelmes, egyben abszolút biztonságos az utazás, vagyis garantált, hogy időben hazaérnek.