Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 78.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

J. M. G. Le Clézio: Ritournelle de la faim

Gallimard, 2008, Párizs

Fordította Lőrinszky Ildikó

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Éditions Gallimard, Párizs, 2008

Hungarian translation © Lőrinszky Ildikó, 2009, 2024

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő Takács M. József

Olvasószerkesztő Török Mária

Műszaki szerkesztő Szász Julianna

ISBN 978-963-656-107-9

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Ismerem az éhséget…

I. A MÁLYVASZÍNŰ HÁZ

Ethel…

Xénia

Beszélgetések a szalonban

Felgyorsultak a dolgok...

Beszélgetések a szalonban (folytatás)

Mindig ugyanaz a zaj…

II. A BUKÁS

Ethel Xéniától tudta meg…

Le Pouldu

III. A CSEND

A júniusi Párizsra nehezedő csend…

1942

Az éhség

Hajnalban indultak…

Búcsú

Ma

A Boleró utolsó taktusai…

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Éhem, Anna, Anna,
kapj szamaradra.

Hogyha él még ínyem vágya:

csak göröngyre és sziklára.

Csinn! csinn! csinn! Együnk leget,

vasat, szenet, köveket.

Pörögj, éhem. Legelészd
a hang-rétet.

Szívj magadba víg sötét
inda-mérget.

ARTHUR RIMBAUD: Az éhség ünnepei

(Weöres Sándor fordítása{1})

Jemia, forever

ISMEREM AZ ÉHSÉGET…

Ismerem az éhséget, tudom, milyen. A háború végén, kisgyerekként ott vagyok azok között, akik az amerikai teherautók mellett szaladnak az úton, kinyújtom a kezem, hogy elkapjam a rágógumirudakat, a csokoládét, a kenyerescsomagokat, melyeket a katonák az útra hajítanak. Gyerekkoromban annyira ki vagyok éhezve a zsírra, hogy kiiszom a szardíniás dobozokból az olajat, és kéjes örömmel nyalogatom az evőkanálnyi csukamájolajat, melyet a nagyanyámtól kapok, hogy megerősödjem. Annyira hiányzik a só, hogy a konyhában két marokra tömöm magamba a sótartóból a szürke sókristályokat.

Gyerekkoromban ettem először fehér kenyeret. Nem azt, amit a pék süt – az ő cipója, ez az avas lisztből és fűrészporból készült, inkább szürke, mint barna kenyér majdnem megölt, amikor hároméves voltam. A fehér kenyér négyszögletes, sütőformában készítik jó minőségű lisztből, könnyű, illatos, és olyan fehér a bele, mint a papír, amelyre írok. S most, írás közben is összefut a nyál a számban, mintha nem múlt volna el az idő, s ma is közvetlenül kötődnék a kisgyerekkoromhoz. Számba veszem a habkönnyű, foszlós kenyérszeletet, s alighogy lenyeltem, máris kérek még, még, és ha a nagyanyám nem tenné el kulcsra zárt szekrényébe, egy pillanat alatt felfalnám az egészet, betegre enném magam. Azt hiszem, soha semmi nem ízlett annyira, azóta sem ettem semmit, ami úgy csillapítani tudta volna az éhségemet, amitől annyira jóllaktam volna.

Amerikai húskonzervet eszem. Utána még hosszú ideig megőrzöm a kulccsal felnyitott dobozokat, hadihajókat készítek belőlük, melyeket gondos munkával szürkére festek. Boldogsággal tölt el a dobozokban lévő rózsaszín pástétom, a kissé szappanízű zselatinszegéllyel. A friss hús illata, a hajszálvékony zsírhártya, mely a pástétom után a nyelvemen marad, és puha réteggel párnázza ki a torkomat. Később, másoknak, azoknak, akik nem ismerték az éhezést, ez a Spam nevű pástétom a borzadályt, a szegények eledelét jelenti. Huszonöt évvel később viszontláttam Mexikóban, Belizében, a chetumali, Felipe Carrillo Puertó-i, Orange Walk-i üzletekben. Arrafelé carne del diablónak, ördöghúsnak nevezik. Ugyanaz a Spam konzerv, a szokásos kék dobozban, rajta kép, salátalevélen fekvő pástétomszeletekkel.

Meg a Carnation márkájú tejpor. Valószínűleg a Vöröskereszt központjaiban osztogatják ezeket a nagy, henger alakú dobozokat, melyeken kárminpiros szegfű ékeskedik. Számomra ez a tejpor hosszú időn át az édesség ízét, az édességet és a gazdagságot jelentette. Belemerítem a kanalat a tejporba, púposra tömöm, és úgy nyalogatom, hogy majdnem megfulladok. Ez is igazi boldogság volt. Soha semmilyen krém, torta, sütemény nem szerzett később ennél nagyobb örömet. A tejpor meleg, sűrű, enyhén sós, csikorogva tapad a fogaimhoz és az ínyemhez, sűrű folyadékként csorog le a torkomon.

Ez az éhség bennem van. Nem tudom elfelejteni. Éles fényt áraszt, mely megakadályozza, hogy elfelejtsem a gyerekkoromat. Enélkül talán nem emlékeznék arra az időre, azokra az oly hosszú évekre, a sok-sok nélkülözésre. A boldogság azt jelenti, hogy az embernek nem kell emlékeznie. Boldogtalan lettem volna? Nem tudom. Csak arra emlékszem, hogy egy nap felébredtem, és megismertem a jóllakottság csodás érzését. Ez a túl fehér, túl édes, túlságosan jó szagú kenyér, a torkomon lecsorgó halolaj, ezek a kövér sókristályok, a sok kanál tejpor, mely sűrű masszává válik a nyelvemen, a számban, azt a korszakot idézi, amikor élni kezdek. Elhagyom a szürke éveket, és belépek a fénybe. Szabad vagyok. Létezem.

A most következő történet egy másik éhségről szól.

I.
A MÁLYVASZÍNŰ HÁZ

ETHEL…

Ethel. A park bejárata előtt áll. Este van. Lágy, gyöngyházszínű fény. A Szajna fölött mintha vihar morajlana. A kislány nagyon erősen szorítja Soliman úr kezét. Alig tízéves, még kicsi, feje épphogy a bácsi derekáig ér. Előttük valóságos város magasodik, melyet a vincennes-i erdő kellős közepén építettek fel, tornyokkal, minaretekkel, kupolákkal. A környező körutakon sűrűsödik a tömeg. Egyszer csak kitör a fenyegető zivatar, és a meleg eső párafelhőt borít a városra. Azonnal több száz fekete esernyő nyílik ki. Az idős úr otthon felejtette a sajátját. Tanácstalanul áll, amikor a nagy, kövér cseppek hullani kezdenek. De Ethel magával húzza, és átfutnak együtt a körúton az autók és fiákerek előtt, az ereszes bejárati kapu felé igyekezve. A kislány a bal kezénél fogva húzza maga után a bácsit, aki jobb kezével a kalapját próbálja hegyes koponyáján tartani. Futás közben ősz pofaszakálla ütemesen a levegőbe emelkedik, ami nevetésre ingerli Ethelt, s ezt látva a bácsiból is kitör a nevetés, olyannyira, hogy megállnak, és behúzódnak egy gesztenyefa alá.

Csodálatos hely. Ethel soha, még álmaiban sem látott hasonlót. A Picpus kapun át érkeztek, elhaladtak a múzeum épülete mellett, ahol a tömeg várakozik. Soliman urat nem érdekli a dolog. „Múzeumot bármikor láthatsz” – mondja. Soliman úr a fejébe vett valamit. Ezért akart Ethellel idejönni. A kislány megpróbálta kitalálni, mi az, napok óta kérdésekkel bombázza. Ravasz, mint a róka, ezt a bácsi mondta neki. Tudja, hogyan lehet kihúzni valakiből a titkát. „De hát milyen meglepetés az, ha elárulom? Akkor hol a meglepetés?” Ethel nem tágított. „Akkor hadd próbáljam meg kitalálni!” Soliman úr a karosszékében ül, ebéd után, és szivarozik. Ethel ráfúj a szivarfüstre. „Ennivaló? Innivaló? Egy szép ruha?” Soliman úr azonban hajthatatlan. Szivarozik és konyakot kortyolgat, mint minden este. „Holnap megtudod.” Ethel ezek után nem tud aludni. Egész éjjel forgolódik a hangosan csikorgó kis vaságyban. Csak hajnalban jön szemére álom, és nagy nehezen ébred fel tíz órakor, amikor az édesanyja érte jön, mert ebédelni mennek a nagynénikhez. Soliman úr még nincs ott. Pedig a Montparnasse körút nincs messze a Cotentin utcától. Negyedóra gyalog, és Soliman úr jól bírja a sétát. Szálegyenesen megy, fekete kalapja a koponyájához tapad, kezében ezüst fejű sétapálca, mely nem ér a földhöz. Ethel azt mondja, hogy az utcazaj ellenére messziről felismeri sarkantyús csizmájának ütemes csattogását a járdán. Azt mondja, olyan zajt csap, mint egy ló. Szívesen hasonlítja Soliman urat lóhoz, és ez a bácsinak sincs ellenére, időnként, bár már nyolcvanéves, a nyakába veszi, elmennek a parkba, s mivel a férfi nagyon magas, Ethel meg tudja érinteni a fák alsó ágait.

Elállt az eső, kézen fogva elsétálnak a tóig. A szürke ég alatt a tó nagyon nagynak látszik, görbe a tükre, olyan, mint egy mocsár. Soliman úr gyakran beszél azokról a tavakról és lapályokról, melyeket régen Afrikában látott, amikor katonaorvosként dolgozott Francia Kongóban. Ethel szívesen faggatja. Soliman úr csak neki meséli a történeteit. Amit ismer a világból, azt mind tőle hallotta. Ethel kacsákat pillant meg a tavon, meg egy kicsit sárgás tollú hattyút, mely mintha unatkozna. Elhaladnak egy sziget előtt, amelyre görög templomot építettek. A tömeg ott nyüzsög, hogy átkeljen a fahídon, és Soliman úr felteszi a kérdést, de szemmel láthatóan csak kötelességtudatból: „Érdekel?…” Túl sokan vannak, Ethel megrántja a bácsi kezét. „Nem, nem, menjünk azonnal Indiába!” A tóparton sétálnak, átvágnak a tömegen. Az emberek utat nyitnak a katonaköpenyt és régimódi kalapot viselő magas férfi és az ünneplőbe öltözött, pliszírozott-hímzett ruhás, magas szárú cipős szőke kislány előtt. Ethel büszke, hogy Soliman úrral lehet. Úgy érzi, hogy óriással sétál, olyan emberrel, aki a világ bármilyen zűrzavarában képes volna utat nyitni.

A tömeg most irányt változtatott, és a tópart felé hömpölyög. A fák fölött Ethel furcsa, cementszínű tornyokat lát. Egy feliraton nagy nehezen kisilabizálja a nevet:

„Ang… kor…

– Vat! – egészíti ki Soliman úr. – Angkor Vat. Ez egy kambodzsai templom neve. Állítólag jól sikerült, de előbb mást szeretnék megmutatni neked.” A fejébe vett valamit. Soliman úr egyébként se szeretne arra menni, amerre a tömeg. Nem szereti a közösségi megmozdulásokat. Ethel gyakran hallotta, hogy azt mondják a bácsiról: „csodabogár”. Édesanyja a védelmébe veszi, nyilván azért, mert a nagybátyjáról van szó: „Nagyon kedves ember”.

A bácsi keményen nevelte. Amikor apja meghalt, ő vette magához. De nem sokat látta, mert mindig messze volt, a föld másik végén. Szereti a bácsit. Az pedig különösen meghatja, hogy ez az idős nagy ember ilyen szenvedélyesen ragaszkodik Ethelhez. Mintha hosszú, magányos élete során megkérgesedett szíve végre megnyílna.

Az egyik oldalút eltávolodik a tóparttól. Errefelé kevesebben sétálnak. Egy feliraton ez áll: RÉGI GYARMATOK. Alatta lista, Ethel lassan olvassa a neveket:

RÉUNION

GUADELOUPE

MARTINIQUE

SZOMÁLIA

ÚJ-KALEDÓNIA

GUYANA

FRANCIA INDIA

Soliman úr ide készült.

Egy tisztáson vannak, valamivel a tó mögött. A szalmatetős kunyhók mellett kőépületek, pálmatörzset utánzó oszlopokkal. Valóságos falu. Közepén kavicsos kis teret alakítottak ki, székekkel. Pár látogató le is ült, a hosszú ruhás asszonyok még kezükben tartják a nyitott esernyőt, de most már a nap uralja az eget, és az esernyők napernyőként szolgálnak. A férfiak zsebkendőt terítettek a székekre, hogy felszárítsák a vízcseppeket.

– Jaj de szép! – Ethel önkéntelenül felkiáltott a martinique-i pavilon előtt. A (szintén kunyhóstílusban megépített) ház oromzatán körös-körül a legkülönfélébb egzotikus virágokat és gyümölcsöket ábrázolták, ananászt, papaját, banánt, hibiszkuszcsokrokat és paradicsommadarakat.

– Igen, nagyon szép… Meg akarod nézni?

De megint úgy tette fel a kérdést, mint az előbb, meggyőződés nélkül, ráadásul fogja Ethel kezét, és nem mozdul. A kislány megérti, és így felel: – Majd később, jó?

– Egyébként sincs benne semmi. – Ethel az ajtónyíláson át észrevesz egy piros turbános, antillai származású nőt, aki mosolytalan arccal néz kifelé. Ethel szeretne odamenni hozzá, megérinteni a ruháját, beszélni vele, olyan szomorúnak látszik. De egy szót sem szól a bácsinak, aki a tér másik vége, a francia indiai pavilon felé vezeti.

A ház nem túl nagy. Nem tolonganak körülötte. A tömeg nem áll meg, a fekete öltönyök, fekete kalapok, a halkan suhogó női ruhák, a tollakkal, gyümölcsökkel, fátyollal díszített kalapok egyetlen áradattá folynak össze. Pár lemaradozó gyerek fürkésző oldalpillantást vet Ethelre és Soliman úrra, akik az ellentétes irányba tartva kelnek át a tömegen. A látogatók útja az épületek, sziklák, templomok felé vezet, a fák fölé emelkedő, articsóka alakú, nagy tornyok felé.

Ethel meg se kérdezte, mi van ott fent. A bácsi dörmögött valamit magyarázatképpen: „Az az Angkor Vat-templom másolata, egyszer majd megmutatom neked az igazit, ha akarod.” Soliman úr nem szereti a másolatokat, csak az igazság érdekli, és kész.

Megáll a ház előtt. Pirospozsgás arcáról tökéletes elégedettség sugárzik. Egy szót sem szól, megszorítja Ethel kezét, és együtt mennek fel a teraszra vezető falépcsőn. Nagyon egyszerű épület, világos fából készült, és oszlopos veranda veszi körül. A magas ablakokat sötét színű farostély borítja. A majdnem lapos, zománcos cserepekkel fedett tetőt csipkés oromzatú tornyocska díszíti. Amikor belépnek, senki sincs a házban. Az épület közepén lévő belső udvart a kis torony világítja meg; különös, mályvaszínű fényben úszik. A patio felőli oldalon kör alakú medence, az ég tükröződik benne. A víz olyan mozdulatlan, hogy Ethel egy pillanatra tükörnek nézi. Megáll, a szíve majd kiugrik a helyéből, és Soliman úr is mozdulatlan, fejét kissé hátrahajtva a patio fölött emelkedő kupolát figyeli. A fába vájt mélyedésekben szabályos nyolcszög alakban elhelyezett villanycsövek valószerűtlen fényt árasztanak, mely könnyű páraként terjed szét, színe a hortenziát vagy a tenger fölött leszálló alkonyt idézi.

Valami megremeg. Alig érezhető, kicsit varázslatos. Talán, mert nincs ott senki. Mintha itt lenne az igazi templom, a dzsungel közepén, elhagyatva, Ethel hallani véli a fák moraját, az éles és rekedt kiáltásokat, a ragadozók selymes lépteit az avarban; megremeg, és szorosan hozzásimul a bácsikájához.

Soliman úr nem mozdul. Rezzenéstelenül áll a patio közepén, a fénykupola alatt, a villanyfény mályvaszínűre festi az arcát, pofaszakálla meg olyan, mint két kékes lángnyelv. Ethel most megértette: a bácsi meghatottsága tölti el remegéssel. Ha egy ilyen nagy és ilyen erős ember mozdulatlanul áll, akkor valami titok van ebben a házban, valami csodás, veszélyes és törékeny titok; elég a legapróbb mozdulat, és mindennek vége.

Soliman úr most megszólal, és úgy beszél, mintha ez az egész az övé lenne.

– Odateszem a szekretert, oda meg a két könyvszekrényemet… Oda a spinétet, hátra meg a két fekete fából készült afrikai szobrot, ebben a világításban otthon érzik majd magukat, és végre leteríthetem a nagy berber szőnyegemet…

A kislány nem nagyon érti. Követi a nagy embert, aki izgatottan jár teremről teremre, Ethel még sohasem látta ilyennek. Végül visszatér a patióhoz, és leül a teraszlépcsőre, hogy az eget visszatükröző medencét bámulja, olyan ez, mintha együtt néznék a lagúna felett lenyugvó napot, messze, valahol másutt, a világ másik végén, Indiában, Mauritius szigetén, gyermekkora színhelyén.

Olyan az egész, mint egy álom. Amikor Ethel visszagondol rá, a mályvaszín és az eget visszatükröző medence fényes korongja lebeg a szeme előtt. A nagyon messzi, nagyon régi múltból érkező pára. Mára minden eltűnt. Nem őrzött meg emlékeket, mintha nem is lett volna gyerek. A Gyarmati Kiállítás. Jelentéktelen apróságok maradtak meg a fejében arról a napról, amikor Soliman úr oldalán sétálgatott a kavicsos sétányokon.

– Ideteszem majd a régi hintaszékemet, olyan lesz, mint a gyarmatokon a verandán, és ha esik, nézem, ahogy az esőcseppek átlyuggatják a medence tükrét. Párizsban gyakran esik… És békákat nevelek majd, kizárólag azért, hogy halljam, amikor jelzik az esőt…

– Mit esznek a békák?

– Szúnyogot, éjjeli lepkét, muslicát. Párizsban sok a muslica…

– Növények is kellenek majd, lapos növények, amelyeknek mályvaszínű virágjuk van.

– Igen, lótuszok. Vagy inkább tündérrózsák, mert a lótuszok télen elpusztulnának. De nem a kerek medencébe. A kert végében lesz egy másik medencém a békáknak. Ami ezt a tükörmedencét illeti, szeretném, ha olyan sima maradna, mint egy tányér, hogy az ég nézhesse magát benne.

Egyedül Ethel érthette meg Soliman úr rögeszméjét. Amikor megnézte a Gyarmati Kiállítás terveit, azonnal az indiai pavilont választotta, és meg is vette. Lesöpörte az asztalról unokaöccse terveit. Az ő telkén nem lesz bérház, szó sem lehet arról, hogy akár egyetlen fához hozzányúljanak. Császárfákat, cocculusokat, indiai babérfákat ültetett. Minden készen állt, hogy bolondos ötlete megvalósuljon.

„Nekem nem célom, hogy háztulajdonos legyek.”

Hogy Alexandre terveit megakadályozza, Ethelt tette meg örökösének. A kislány ezt persze egyáltalán nem tudta. Bár lehet, hogy egyszer elmondta neki. Nem sokkal azután, hogy ellátogattak a Gyarmati Kiállításra. A lebontott indiai pavilon darabjai lassanként felhalmozódtak az Armorique utcai kertben. Soliman úr csúnya, fekete ponyvát terített rájuk, hogy megvédje őket az esőtől. Aztán elvezette Ethelt a kertet eltakaró kerítésig. Kinyitotta a kapun a lakatot, és a kislány kővé meredve állt a telek végében fénylő fekete oszlophalom előtt.

– Tudod, mi ez? – kérdezte ravaszul Soliman úr.

– A Mályvaszínű Ház.

A bácsi bámulattal nézett rá.

– Igen, pontosan. – Majd hozzátette: – Szóval ez lesz a neve, a Mályvaszínű Ház, te találtad ki. – Megszorította a kislány kezét, s ő máris maga előtt látta a patiót, az árkádokat és a szürke eget visszatükröző medencét. – A tiéd lesz. Egyedül a tiéd.

De aztán nem beszéltek többet róla. Soliman úr már csak ilyen volt. Egyszer elmondott valamit, és soha többé nem tért vissza rá.

Soliman úr sokáig várt. Talán túlságosan is sokáig. Lehet, hogy szívesebben álmodozott arról, amit elképzelt, mint hogy ténylegesen megvalósítsa. A Mályvaszínű Ház lebontott darabjai ott maradtak a kert végében, a vízhatlan ponyva alatt, és lassan benőtte őket a tüskebozót. Soliman úr ennek ellenére minden hónapban legalább egyszer szertartásosan elvitte Ethelt a helyszínre. Télen a környező fák kopárak voltak, de azok, amelyeket Soliman úr ültetett, ellenálltak a hidegnek. A cocculus és az indiai babérfák sötétzöld levélbóbitái inkább erdő, mintsem városi kert bejáratára emlékeztettek. A szomszédos telek egy bizonyos Conard, vagyis Faszkalap úr tulajdona volt – ilyen nevek csak a valóságban léteznek. A negyed egyik legrégebbi lakója volt, 1887-ben az ő apja nyitotta meg az utcát. Komoly tekintélynek tartotta magát, egy nap felelősségre vonta Soliman urat: „Megállapítottam, hogy az Ön egzotikus növényei miatt a cseresznyefáim déli tizenkettő és délután három óra között árnyékban vannak.”

Ethel bácsikája ezzel a megsemmisítő fordulattal válaszolt: „Én meg szarok rá, uram.” Ethel ekkor hallotta először ezt a kifejezést, az apja mesélte el, s közben hangos nevetésben tört ki. A kislányt lehengerelte, hogy a bácsi úgy tud káromkodni, mint egy kocsis, vagy inkább, mint egy baka (ezt a kommentárt Alexandre fűzte a történethez). Ugyanakkor tudta, hogy ő nem használhatja ezeket a szavakat, legfőképpen az előtt nem, akitől a fordulat származott. És ez rendben is volt így.

Még mielőtt megkezdődhettek volna a Mályvaszínű Ház építési munkálatai, Soliman úr megbetegedett. Amikor Ethel utoljára járt vele a telken, különös látvány fogadta. A kertet ellepő, burjánzó növényzetet tövig lenyírták, és a vízhatlan ponyvát kiszabadították a tüskebokor fogságából. Az utcára nyíló fakapura táblát akasztottak az építési engedéllyel. A feliraton ez szerepelt, Ethel pontosan emlékszik rá: „Itt földszintes lakóépület készül fából.” Soliman úrnak meg kellett küzdenie az ellenségével, Conard-ral, aki úgy vélte, ha a terv megvalósul, Párizst elárasztják a termeszek. De a bungalót tervező építésznek, egy bizonyos Perotinnek sikerült meggyőznie a városrendezési hivatalt, és megkapták az engedélyt.

A lecsupaszított telken karókat vertek a földbe, és a karók között kifeszített madzagok kiadták a ház tervrajzát. Ethel csodálkozott, hogy mályvaszínű vonalakat látni a földön. A madzagokat krétával dörzsölték be, és amikor a földhöz értek, ott maradt a krétapor. Soliman úr megmutatta Ethelnek, hogyan lehet ilyen jeleket rajzolni a földre. A botja végével megemelte, majd elengedte a kötelet, mely olyan hangot adott ki, mint a megfeszített, majd eleresztett íj. Hosszú zizzenés, s közben újabb mályvaszínű porcsík rajzolódik ki a földön.

Ez volt az utolsó alkalom. Ethel emlékeiben úgy él, mintha a Mályvaszínű Házat megvilágító lágy fény még a kert talajára hullott krétaport is bevonta volna.

Ezen a télen, amikor Ethel tizenhárom éves lett, Soliman úr meghalt. Először megbetegedett. Nehezen kapott levegőt. Egész nap elnyújtózva feküdt szobájában az ágyon, a Montparnasse körúti lakásban. Amikor Ethel meglátta kifejezéstelen tekintetét, falfehér arcát, melyet teljesen benőtt a szakáll, megijedt. Soliman úr elfintorította az arcát, és ezt mondta: „Nehéz meghalni… hosszú, hosszú…” Mintha a kislány megérthette volna. Amikor hazaért, elmondta az édesanyjának, mit mondott Soliman úr. De anyja semmit se mondott magyarázatként. Csak felsóhajtott: „Imádkozni kell a bácsikádért.” Ethel nem imádkozott, mert nem tudta, mit kérjen. Azt, hogy gyorsan haljon meg a bácsi, vagy azt, hogy meggyógyuljon? Csak a Mályvaszínű Ház járt a fejében, és azt kívánta, hogy Soliman úrnak legyen elég ideje kihordatni a darabokat a kátrányozott vászon alól, és a krétanyomok helyére felállíthassa az épületet.

De októberben sokat esett, és Ethel arra gondolt, hogy a nyomokat elmosta a víz. Talán ekkor értette meg, hogy a bácsi hamarosan meghal.

XÉNIA

Ethel már nem emlékszik, hol találkoztak először. Talán a Vaugirard utcai pékségben vagy a Marguerin utcai leánygimnázium előtt. Még most is látja maga előtt a nagyon szürke utcát, az esős Párizs szürkeségét, azt a mindent elárasztó szürkeséget, mely olyan mélyen beleivódik az emberbe, hogy sírni volna kedve. Apja gyakran gúnyolódik a párizsi égen, a sápadt napfényen. „Aszpirin – mondja. – Levélzáró ostya.” A mauritiusi nap biztos egészen más.

Xénia szőke folt, ragyogás volt ebben a szürkeségben. Nem volt túlságosan magas a korához képest – tizenkét éves lehetett, vagy valamivel több. Ethel soha nem tudta meg, hány éves is Xénia. Akkor született, amikor édesanyja a forradalom után elmenekült Oroszországból. Apja ugyanabban az évben meghalt a börtönben, sőt, lehet, hogy agyonlőtték a forradalmárok. Anyja Szentpétervárról Svédország felé vette az útját, majd országról országra vándorolt, mielőtt megérkezett volna Párizsba. Xénia egy német kisvárosban nőtt fel, Frankfurt közelében. Ethel ezeket a részleteket ismerte meg Xénia történetéből, és hogy semmi se sikkadjon el, nyitott egy kis füzetet, amelynek első oldalára kissé ünnepélyesen feljegyezte: „Xénia története ez idáig”.

Megszólította. Vagy Xénia szólt előbb hozzá? A tömegben, a szürkeségben Ethel ragyogóbb napnak látta, mint az égbolton sápadozó ostyát. Emlékszik, hogy megremegett a szíve Xénia szépsége láttán. Angyalarca volt, nagyon világos, mégis kicsit kreol bőrét a nyár végére aranybarnára színezte a nap, piros gyapjúszálakkal befont aranyhaja úgy volt összefogva a feje búbján, mint egy fonott kosár két füle, könnyű, világos ruháján nem volt más dísz, mint a mellkasára varrt piros hímzés, és olyan karcsú volt a dereka, hogy fél kézzel át lehetett volna fogni (Soliman úr nagy kezével biztosan).

Xénia szeme. Ethel soha nem látott még ilyen szempárt. Világos, kicsit olyan hamvaskék – kopott palaszínű, Északi-tenger-színű, gondolta Ethel, de nem a szín lepte meg. Soliman úrnak is kék volt a szeme, átható nefelejcskék. Ethelnek az tűnt fel szinte azonnal, hogy a szeme szelíd szomorúságot varázsolt Xénia arcára – vagy inkább az, hogy volt benne valami távoli, ami az idő mélyéről érkezett, tele szenvedéssel és reménnyel, mintha hamurétegen át világított volna. Ez persze akkor nem jutott rögtön eszébe. A későbbi hónapok, évek során jutott erre a következtetésre, ahogy a fejében lassanként összeállt Xénia története. De aznap a szürke utcán, a szemerkélő esőben, a tanév kezdetén a fiatal lány tekintetének megfoghatatlan, éles fénye a lelke mélyéig hatolt, és érezte, hogy hevesebben ver a szíve.

Ethel más lányokkal volt, akiknek már a keresztnevére sem emlékszik, s akik engedelmesen várakoztak, hogy bemehessenek az épületbe, a költészetórára, melyet Kohler kisasszony tartott, ez a furcsa vénkisasszony, akiről a diákok hóbortos és komikus történeteket meséltek: hogy szerelme viszonzatlan maradt, hogy lóversenyen játszotta el a vagyonát, hogy csencselésből és gyanús üzelmekből tartja fenn magát. Ethel nem figyelt rájuk. Egyfolytában az új lányt nézte, nem tudta levenni róla a szemét, és szinte suttogva kérdezte osztálytársnőitől: „Láttátok azt a lányt?”

Xénia azonnal észrevette. Az iskolaudvaron egyenesen odament Ethelhez, és kezet nyújtott: „Xénia Antonina Chavirov vagyok.” A keresztnevében lévő x-et lágy, susogó torokhangon ejtette ki, ami rögtön lenyűgözte Ethelt, akárcsak a családnév – a többi lány rögtön el is sütötte a könnyű szójátékot, Chavirov,{2} szédülsz?… Xénia parányi ceruzával felírta a nevét kis fekete jegyzetfüzetébe, kitépte a lapot, és Ethelnek nyújtotta, hozzátéve: „Ne haragudj, nincs névjegyem.” A név, a kis fekete jegyzetfüzet, a névjegy, mindez túl sok volt Ethelnek, megszorította Xénia kezét, és ezt mondta: „A barátnőd akarok lenni.” Xénia elmosolyodott, de kék szeme titokzatos maradt. „Hát persze, én is a barátnőd akarok lenni.” Ethel úgy írta fel a nevét és a címét a kis fekete jegyzetfüzetbe, mint aki ünnepélyes megállapodást köt. Füllentett egy kicsit, maga se tudta, miért, talán hogy lenyűgözze Xéniát, hogy biztosan kiérdemelje a barátságát. „Most itt lakunk, de hamarosan elköltözünk. Amint elkészül a bácsikám háza, valamennyien ott lakunk majd vele együtt.” Pedig Ethel ekkor már tudta, hogy a Mályvaszínű Ház nem mostanában, még csak nem is a közeljövőben fog elkészülni. Soliman úr egészségi állapota egyre romlott, és álma egyre távolabbra került. Már nem nagyon hagyta el a lakását, még a Luxembourg-kertben tett napi sétáiról is lemondott. Ethel valahányszor elhaladt az Armorique utcai kert fakapuja előtt, érezte, hogy összeszorul a szíve.

Egyszer iskola után elvitte oda Xéniát. Xénia mindig egyedül ment iskolába és onnan haza, ami tovább növelte Ethel csodálatát. Aznap előre szólt az édesanyjának: „Ne gyertek értem, a barátnőmmel, Xéniával leszek, tudod, az orosz lánnyal!” Anyja zavartan nézett rá. Ethel gyorsan hozzátette: „Aztán hazajövünk uzsonnázni. Teát készítek neki. Xénia sok teát iszik.”

Amikor megérkeztek az Armorique utcai telekre, lábujjhegyre álltak, hogy a fakapu résein keresztül beleshessenek a kertbe. „Nagy!” – kiáltott fel Xénia. És hozzátette, amire Ethel korábban soha nem gondolt: „A bácsikád nagyon gazdag ember.”

Egy őszi délután Ethel a kertbe is elvitte Xéniát. Soliman úr zakózsebéből kivette a fakapu kulcsát, egy nagy, rozsdás vaskulcsot, mely olyan volt, mintha legalábbis egy kastély rejtekajtaját lehetne kinyitni vele. Ethel kicsit szégyellte magát, amiért úgy vette el a kulcsot, hogy meg se kérdezte a bácsit. Soliman úr a szobájában szunyókált, nagy teste fehér lepedőn terült el, hatalmas lába felfelé meredt az ágy végében. Észre sem vette, hogy Ethel ott járt. Egy ideje már semmi sem keltette fel az érdeklődését.

Ethel a kert bejárata előtt megmutatta a kulcsot Xéniának. Türelmetlensége a másikra is átragadt. Xénia idegesen felnevetett, megfogta Ethel kezét. „Biztos, hogy szabad?”

Játékból ijesztgették egymást. A kalapáccsal széttört és rosszul összeillesztett vörös és sárga kövekből emelt régi falat zuzmó és vadszőlő nőtte be, és amióta Soliman úr beteg lett, szemmel láthatóan senkinek nem volt gondja arra, hogy levagdossa a kaput eltorlaszoló liánokat.

Még a zár is akadozott. Ethelnek csak többszöri próbálkozás után sikerült kiszabadítania a zár nyelvét. A kulcs rozsdás csikorgással fordult el, ideges nevetésre ingerelve a lányokat.

„Várj, azt hiszem, hogy ott az az asszony figyel minket!”

Xénia az utca túloldalára mutatott, csak a szemével jelzett, anélkül hogy az arcát elfordította volna. „Nem érdekes, csak egy házmester.” Behatoltak a kertbe, és Ethel belülről ráfordította a kulcsot, mintha valaki ott lett volna mögöttük, hogy benyomja a kaput. „Gyere, megmutatom a titkunkat!” Kézen fogta Xéniát. Kis, puha keze volt, gyerekkeze, és Ethel elérzékenyült, hogy ott érezheti ezt a kezet a sajátjában, mintha örök barátságot kötöttek volna. Később emlékezett erre az első pillanatra, heves szívverésére. Arra gondolt: „Végre találtam egy barátnőt.”

Az Armorique utcai kertben hosszú, nagyon hosszú volt a délután. Miután szemügyre vették a tüskebokorral benőtt deszkahalmot, leültek a kert végében lévő lugasban, ahová Soliman úr még régen beállított egy padot, hogy kedvére álmodozhasson. Párás volt a levegő ezen az őszi délutánon, de gyenge napfény világította meg a telek végében húzódó kőfalat. Barna gyík bújt elő belőle, és fémgombként csillogó kis szemével figyelte őket.

Ethel még soha senkivel nem beszélgetett így. Hirtelen szabadabbnak érezte magát. Nevetett, történeteket mesélt, eszébe jutottak a gyermekkora óta emlékezetében őrzött részletek. Tervekről, ötletekről, estélyi ruháról beszélt, kardigánja zsebéből előhúzott egy divatrajzot: „Ez itt egy flitteres öv egy kék ruhához, fekete szaténszoknya, fölötte lila tunika és aranyszállal átszőtt köpeny, ott meg, nézd, fekete szaténköpeny tüllel.” Xénia nézegette a rajzot. „Milyennek találod?” Még mielőtt a lány válaszolhatott volna, Ethel folytatta: „Aranyszínű körömcipő, nem, mégsem, az talán kicsit rikító, túlságosan feltűnő lenne…” Hátralépett, mintha Xénia viselné a modelleket. „Tudod, te olyan szép vagy, szeretnélek öltöztetni, ruhákat terveznék, és te viselnéd őket.”

Elképzelte Xéniát élénk kék ruhában, hosszú aranyhaja vízesésként hullana alá meztelen vállára, kis, finom keze könyékig érő fekete kesztyűbe bújtatva, lábán bőrszandál, saru vagy lakkcipő, mint a kislányokon. Mindketten nevettek, felálltak, és úgy sétáltak az avaron, mint egy divatos szálloda nagy, piros szőnyegén. Mindenről elfeledkeztek, Xénia nem gondolt a mindennapi gondokra, szegénységükre, arra, hogy úgy élnek a húgával, mint a koldusok. Ethel elfeledkezett szülei veszekedéseiről, az apja és Maude viszonyáról szóló pletykákról, az ágyán fekvő Soliman úrról, aki úgy volt felöltözve, mintha utazni készülne. Ethel hallotta, amikor Ida, a cseléd elmesélte az édesanyjának, hogy Soliman úr azt kérte, minden reggel öltöztessék fel, és kössék meg a cipőfűzőjét, mert tudta, hogy haldoklik.