A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Brooke Fast: To Cage a Wild Bird, 2025

Fordította
LADÁNYI KLÁRA

Copyright © Brooke Fast 2025

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Jacket design by Julianna Lee and Leo Nickolls

Jacket illustrations by Leo Nickolls

Leo Nickolls tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-72-1

Az én édesemnek. Veled az élet egy valóra vált álom.

1

Százhuszonhét.

Ennyi életet adtam át jóllakottságért cserébe az elmúlt évek alatt. Ma pedig ez a szám eléri majd a százhuszonnyolcat.

Dél óta dekkoltam a sikátor egy sötét beugrójában, aminek húgy- és rothadószemét-bűzétől könnyezett a szemem. Az izmaim elgémberedtek, könyörögtek, hogy nyújtóztassam ki őket, de én ellenálltam, és a védett ház bejáratára tapasztottam a tekintetemet. A roskatag épület két düledező társasház közé ékelődött be, az ajtaja pedig annyira rozoga volt már, hogy egy jól irányzott rúgás valószínűleg le is szakította volna a zsanérjairól.

Mi tartott ilyen sokáig?

Normál esetben már azelőtt, hogy a nap a felhőkarcolók mögé bukott és folytatta útját a horizont felé, magam mögött húztam a megbilincselt, botorkáló szökevényt a városi fogda felé. Ahonnan őt átszállítják Végzárba, a városhatártól több mint százhatvan kilométerre fekvő börtönbe. Végzárban végzi majd be a sorsát: a Dividium polgárainak keze által leli halálát.

Annak ellenére, hogy Aggie informátora azt mondta, a szökevény még a sötétség leszállta előtt elhagyja a védett házat, semmi jelét nem láttam. Ebben a napszakban az Alsó Szektor élettől pezsgett. A kereskedők kiabáltak és rozoga kiskocsikat toltak az utcákon, próbálták nyélbe ütni az utolsó üzleteiket a nappali műszakos munkásokkal, akik igyekeztek elkölteni kevéske fizetésük egy részét. Mindeközben fekete csuklyás alakok jártak a tömegben azt remélve, hogy olyan információk fültanúi lesznek, amiket extra kreditekért cserélhettek be a hatóságoknál.

Bizalmatlan gyalogosok kapkodták felém a tekintetüket, amikor elhaladtak a rejtekhelyem mellett. Valószínűleg járőrnek hittek.

Én annál rosszabb voltam.

Egy fejvadász. Egy áruló.

A védett ház ajtaja résnyire nyílt. Még mélyebbre húzódtam a beugróban, és a lélegzetemet is visszafojtottam, mert attól tartottam, hogy a legkisebb hang hatására is üres kézzel térek ma haza.

Egy szívdobbanásnyival később az ajtó ásítva kinyílt, és egy jól öltözött alak merészkedett elő rajta, majd vágott neki a sikátornak abban a reményben, hogy elvegyülhet az Alsó Szektor járókelőinek tömegében. Elhagytam a rejtekhelyemet, és komor mosoly szaladt szét az arcomon, amint a távolodó alak felé léptem.

Hamarosan véget ér ez az egész. Máris láttam magam előtt, ahogy a kreditek a karkötőmön néhány tucatról több ezerre kúsznak fel. Futja majd belőle több hónapnyi lakbérre és tele lesz a kamra annyi fejadag élelmiszerrel, amennyivel az öcsémmel, Jeddel kihúzzuk majd a telet. Talán még egy pár új bakancsra is telik majd belőle, hogy lecseréljem a mostani, szétfoszlóban lévő lábbelimet, meg Jednek egy télikabátra.

– Torin Bond! – kiáltottam.

Az alak megtorpant, és a nyakát nyújtogatta. A csuklyája hátracsúszott, felfedve sűrű, ősz szálakkal tarkított barna haját. Fáradt szeme alatt sötét karikák ültek, a sarkából pedig halvány ráncok szaladtak szét.

– Megállj! – parancsoltam, amikor egy újabb lépést tett, és a fekete zsebes nadrágom derékszíjához erősített bilincsért nyúltam. – Nem akarlak bántani!

Részben hazudtam. Némi elégedettséget éreznék, ha ökölharcba keveredhetnék egy felső szektori polgárral, a tehetős réteg egyik tagjával, akik megállás nélkül csak elvettek, miközben nézték, ahogy éhezünk.

– Akkor ne tedd!

Ezzel Torin eltűnt a nyüzsgő tömegben. Árnnyá lett a mozgásban lévő testek áradatában.

A francba!

Elveszítem az előnyömet, ha elér a határon lévő ellenőrzőponthoz, ami az Alsó és a Középső Szektor közötti mozgást irányította. Több ezer ingázó sorjázott az ellenőrzőpont mindkét oldalán, és arra vártak, hogy a járőrök beolvassák a karkötőjüket, és leellenőrizhessék a személyazonosságukat, illetve megbizonyosodjanak arról, rendelkeznek a megfelelő engedélyekkel a szektorhatár átlépéséhez. Ha Torin eljutna odáig, vagy szem elől veszíteném a tömegben, vagy felismerné az egyik őr, aki aztán bezsebelné az én kreditjeimet.

A két szektort elválasztó határ könnyen felismerhető volt. Az Alsó Szektor egy korábbi világ düledező maradványaiból állt, ott semmi sem változott azóta, hogy a Tanács három szektorra osztotta fel a várost a második polgárháború után.

A helyzetemhez képest néhány blokkal odébb, az ellenőrzőpont másik oldalán a Középső Szektor tele volt újonnan felhúzott épületekkel és jól öltözött polgárokkal. A vasalt öltönyeik és lengedező ruháik csupán a kezdete volt a köztük és köztünk lévő megosztottságnak.

Észrevettem Torint az ingázók sorában. Keresztülverekedte magát a tömegen, de a testek sokasága lelassította a haladását.

Én a tömeget kikerülve siettem előre, és hajtottam magam, hogy gyorsabban mozogjak. A derekamon a bilincs minden lépésnél a combomnak ütközött, a hangját szinte elnyomta a bakancsom puffanása a vastag koszrétegen.

Torin hátranézett, majd láthatóan megkönnyebbülten fújta ki a levegőt, amikor nem talált ott maga mögött.

Pont, ahogy terveztem.

Azt a pillanatot választottam, hogy közvetlenül az útjába álljak. A férfi álla leesett, én pedig talán fel is nevettem volna az arckifejezésétől, ha nem húzta volna vissza az öklét, hogy az orrom felé lendítse.

Kitértem az ütése elől, majd a lábára vetettem magam, mire ő arccal előre a mocskos járdára bukott. Az ingázók egy része levegő után kapva ugrott hátra, míg mások egy szúrós pillantás kíséretében kikerültek minket.

Torin felüvöltött, felmarkolt egy adag homokot és kavicsot, majd felém hajította. Felkiáltottam, és eltakartam a szememet, de éreztem, ahogy a törmelék megkaristolja az arcomat.

Ezzel a húzással Torin elég időt nyert ahhoz, hogy négykézlábra tornázza magát. Én azonban a hátára vetettem magam, mielőtt még felállhatott volna, amitől mindketten a földre borultunk.

Torin addig gördült, amíg fölém nem került, és így elárasztott bűzös, kapkodó leheletével. Az arcába fejeltem, mielőtt még kitalálta volna a következő lépést. A kiáltását letompította a fogainak ütköző homlokom.

– Kibaszott ribanc! – visította, majd kiköpte az egyik fogát egy adag vérrel együtt. Egy csepp az arcomon landolt.

– Milyen eredeti – dünnyögtem grimaszolva, ahogy a vér lecsurgott a bőrömön. – Bárcsak észt is lehetne venni a kreditekből!

Eljátszottam a gondolattal, hogy zsebre teszem Torin fogát. A Végzárat látogató vadászok körében szokás volt, hogy az áldozataik fogát begyűjtik, és láncon viselik a nyakukban, vagy gyöngysorrá csiszoltatják. Láttam már mandzsettagombként viselt fogakat, de még gyémántberakásos gyűrű ékköveként is. Morbid trófeák voltak ezek, státuszszimbólumok. Azok, akik annyira nem jeleskedtek a vadászatban, odáig is elmentek, hogy fű alatt vegyenek fogakat a kereskedőktől a piacon, csak hogy ne lógjanak ki a társaik közül. Olyat is láttam már, hogy a szomszédaim a saját fogaikat húzták ki, hogy eladják a gazdagoknak a különösen nehéz teleken, amikor nem volt elég pénzük lakásbérletre, sem a fejadagokra a gyerekeiknek.

Torin keze a torkomra fonódott, elzárta a levegő és a tiszta gondolatok útját. Kapálózva kutattam fegyver után, de az ujjaim alatt csak a földet éreztem. Ösztönből a lába közé térdeltem, majd élesen a torkára csaptam. Lelöktem magamról, hasra kényszerítettem, és a hátába nyomtam a térdemet, miközben hatalmas levegővételekkel töltöttem meg újra a tüdőmet.

Leoldottam az övemről a bilincset, majd szorosan Torin csuklójára csatoltam. Ő alattam zihált, és sikerült annyira hátrafordítani a fejét, hogy az arcomba nézzen. Elkerültem a tekintetét.

Soha ne létesíts szemkontaktust! – Ez volt a fejvadászat első számú szabálya.

– Gyerekeim vannak – nyöszörögte. Nagyot nyeltem.

Az én szüleimnek is voltak, amikor a Tanács Végzárba küldte őket.

Dividiumot egy Tanács irányította, ami a háború utóhatásaként jött létre. Három vezetőjét egy tisztviselőkből álló bizottság választotta meg minden szektorból.

Mindegyik Tanácsosnak kijelöltek egy szektort, ahol a szabályok betartatása volt a feladat. Elder Tanácsos asszony az Alsó Szektorért, Baskan Tanácsos a Középső Szektorért, Peña Tanácsos pedig a Felső Szektorért felelt.

Mindegyikük a Felső Szektorban élt akkora házakban, ahol több tucat ember lakhatását is megoldhatták volna.

– Kérlek! Nem akarok meghalni. – Torin hangja suttogás volt csupán. Túlbecsülte a jellememet, ha azt hitte, a kegyelemért való esedezés segíthet rajta.

– Én sem – dünnyögtem. Az együttérzés nem tartaná életben Jedet.

A járókelők tömege továbbra is zavartalanul hömpölygött el mellettünk. Érdektelenségük jól példázta, mennyi embert tartóztattak le és küldtek Végzárba mindennap.

A Végzárban legsűrűbben megfordulók zöme az alacsonyabb szintről érkezett bűnözők vadászatára fizetett be, általában ezt engedhették meg maguknak. A gazdagok azonban semmit sem szerettek annál jobban, mint hogy alkalmuk legyen kipécézni egy közülük valót. Márpedig a Felső Szektorból jövő vadászok égnek majd a vágytól, hogy egy Torinhoz hasonló foglyot célba vegyenek.

A szívem majdnem leállt, amikor megnéztem a bűnözői adatbázist aznap reggel a tabletemen, azon az ősrégi gépen, amire úgy kuporgattam össze a krediteket, hogy használtan megvehessem évekkel ezelőtt. Felugrott egy hirdetés, hogy látogassak el az alsó szektori Végzári Élményirodába, hogy foglaljak egy költséghatékony hajszacsomagot, ami tartalmazza az étkezést és a szállást két éjszakára a végzári vadászterület közelében elhelyezkedő kempingben.

Foglalja le most, mi pedig egy ingyenes fotócsomagot és erősebb fegyvereket biztosítunk cserébe!

Felhorkantottam a hirdetést látva, majd elhúztam, hogy hozzáférjek a frissített pénzjutalomlistához. Egy Torint ábrázoló, szemcsés kép mellett az elfogásáért járó jutalom mezőben tízezer kredit állt. Ez volt a legmagasabb összeg, amit valaha láttam egy bűnözőért, a börtön pedig legalább kétszer ennyit fog keresni azon, hogy eladják az életét egy vadásznak.

Soha nem volt sem pénzem, sem késztetésem részt venni a vadászaton, bár elég sokakat juttattam börtönbe, ezáltal pedig felelőssé váltam a halálos ítéletük kimondásáért. Úgy véltem, a hajsza is egy függőség, akárcsak a szerencsejáték vagy az alkohol. A hatalom érzetét és az irányítás látszatát adta az embereknek egy olyan társadalomban, ami gúzsba kötötte a lakóit a végtelen számú szabályaival. Előírták, mit szabad tennünk a nap azon szakában, amikor elhagyjuk otthonainkat. A szabályok kimondták azt is, hova tehetjük be a lábunkat Dividiumon belül – nekünk például nem szabadott elhagynunk az Alsó Szektort írásos engedély nélkül.

Kifújtam a levegőt, majd talpra rántottam Torint, és előrelöktem őt a városi fogda felé.

– Na, ma mit hoztál, Raven? – kérdezte Flint kapitány. A hangja morózusan és érzelemmentesen szólt a minket körülvevő betonfalak között.

A fogda volt a legújabb épület az Alsó Szektorban, ugyanakkor a legkevésbé vonzó is. Az előtere csupán szürke falakból és rácsos ablakokból állt. Üres volt, leszámítva a helyiség közepén álló íróasztalt, és a vérvörös zászlóval beterített falat mögötte. A lobogó közepén három, egymásba érő fekete kör foglalt helyet, egy felül, kettő alatta. Három kör. Három szektor. Három Tanácsos. Dividium zászlaja.

A nehéz bejárati ajtó kizárta az utcai zsivajt, és ránk borult a feszült csend, amit csak a Flint kapitány kezében lévő táblagép apró képernyőjének gépies hangjai törtek meg.

– Szenzációs fejleményekkel szolgálhatunk a nyugati negyed termőföldjei ellen nem egészen két héttel ezelőtt elkövetett támadással kapcsolatban. A városi őrség fáradhatatlan nyomozása után a Tanács azt találta, hogy Eris Cybin, az ismert terrorista és a Kollektíva nevű felkelőszervezet vezetője áll a gyújtogatás mögött, amely elpusztította a város később betakarítandó takarmányainak nagy részét, és számos földműves életét követelte, köztük Silas V. Elderét is, Caltriona Elder Tanácsos asszony férjéét.

A tabletre sandítottam. Ez nem lehetett igaz.

Eris a Kollektíva felső szektori részlegének vezetője volt. Habár a múltban veszélyes tüntetéseket és támadásokat szervezett a Tanács ellen, egyik sem a városi aratást célozta. A takarmány megrongálása nem igazán lett volna hatással a Tanácsra, azt inkább az Alsó Szektor szenvedte volna meg. Ha a Kollektíva felelt Elder Tanácsos asszony férje haláláért, akkor az még több járőrözést és letartóztatást jelentene az Alsó Szektorra nézve, akár jogos volt, akár nem.

– Az Őrség továbbra is vizsgálja, eleve miért tartózkodott Elder Dividium városfalán kívül. Az elsődleges felvetés az, hogy a férfi a Kollektíva által gondosan kitervelt emberrablásnak és kivégzésnek esett áldozatul. Eris Cybin továbbra is szabadlábon van.

A hírblokkot egy közép szektori ékszerüzlet reklámja váltotta fel, ami Végzárból származó fogak szerencsekarkötővé csiszolására specializálódott.

Flint termetes alakja a készülék fölé görnyedt, tekintetét egy pillanatra sem emelte fel a képernyőről, még akkor sem, amikor magam elé löktem Torint.

Torin lassan csoszogott a fogdába vezető rövid úton, és csak akkor szaporázta meg a lépteit, amikor előhúztam a tőrömet, és megfenyegettem őt, hogy eltávolítom a kedvenc tartozékát. Ezt követően alig tudtam lépést tartani vele.

– Torin Bond – jelentettem be, miközben átadtam őt a Flint díszes asztala mellett álló őröknek.

Flint elejtette az eszközt, a figyelmét teljes mértékig az immár őrizetbe vett férfi kötötte le.

– Magasságos Tanács, te egy felső szektori szökevény nyomába eredtél? – Kék szeme az enyémbe nézett, de nem tudtam megállapítani, hogy most a bátorságomat csodálta, vagy humorosnak találta az ostobaságomat.

– Flint, most tízezer kreditről beszélünk.

– Mit csinált? – kérdezte, miközben végigfutott egy pergamenlapon, Torin nevét keresve.

– A feleségének tavaly viszonya volt. Amikor Torin rajtakapta őket, feljelentette a szeretőjét az Őrségen. Azt mondta, hogy a férfi ellopott egy értékes karórát. A szeretőt Végzárba küldték ezért. Megölték. Aztán néhány héttel ezelőtt Torin felesége megtalálta az órát a férje dolgozószobájában elrejtve, és feljelentette őt.

– Szaftos! – füttyentett Flint.

– Az a ribanc tőrbe csalt! – vicsorgott Torin, mire az őrök megrángatták a karját, hogy hallgasson el.

Elfintorodtam, és megszólítottam Flintet, de direkt olyan hangosan beszéltem, hogy Torin is hallja:

– Még ha nem is tette volna ezt, nem elég nagy bűncselekmény végignézni, ahogy gyerekek halnak éhen, miközben neki több étele van, mint amennyit meg tud enni?

Talán ez igazságtalanság volt. Lehet, hogy egy kissé keserű voltam, amiért Torin olyan családba született, ami semmit nem tudott arról, mit meg nem kellett tennünk az életben maradásért.

Csakhogy nem az élelem volt az egyetlen, ami elválasztotta az Alsó Szektort a Felsőtől. Az Alsóban majdnem annyira könnyen letartóztathattak bárkit, ahogy lélegzetet vesz az ember. A Felső Szektorban azonban a polgárok zöme csak egy ejnye-bejnyét kapott mindenért, hacsak nem tartozott a legszörnyűbb bűntettek közé. Márpedig amit Torin tett, az szinte már a gyilkossággal volt egyenlő.

Flint felmordult, nem igazán kívánt bármi kellemetlent szólni a Felső Szektorról, amikor a Tanács kémjeinek egyike épp ott hallgatózhatott.

Az őrök eltűntek egy ajtó mögött Torinnal. Egy cellába zárták a férfit, amíg össze nem jött a következő végzári transzport.

Flint a fejét csóválta nekem, majd elhúzta az ujját a táblagépén, és beírta a jelszót, amivel elérte a jutalmazási rendszert.

– Unalmas ez a nap. Te vagy az első, aki jött.

Rányomott egy utolsó gombra, mire a karperecem rezegni kezdett. Magam felé fordítottam a számlapot, és néztem, ahogy a kreditek száma fokozatosan emelkedik az apró kijelzőn. Megkönnyebbülés árasztotta el a testemet.

Az utolsó ötven kreditemnél jártam már, amit a legutóbbi fegyencért kaptam egy hónapja. Egy Perri nevű nőért.

Rengeteg illegális ügylet zajlott az Alsó Szektorban, de Perrié volt a legjövedelmezőbb, aminek a legfőbb oka, hogy az elkeseredettséget használta ki. A nő hamisított gyógyszereket árusított. Antibiotikumokat, amik nem gyógyították a fertőzéseket, szívgyógyszerutánzatokat, meg amit csak el tudott képzelni az ember, olyat ő biztosan forgalmazott. Aggie olyan pletykákat hallott, hogy Perri letartóztatása nem vetett véget az üzletének, én pedig továbbra is azon dolgoztam, hogy felderítsem a többi bűntársát.

Összehúztam a szememet, amikor a kijelzőn az összeg nem sokkal nyolcezer után megállt. Visszafordultam Flinthez.

– Nyolc? Tíznek kellene lennie!

– Szépséghibás árut hoztál – vont vállat grimaszolva. – Hiányzik az egyik foga, és monoklija van. Tudod, hogy az összevertekből kevesebb bevétele lesz Végzárnak.

Úgy beszélt, mintha a foglyok sérülései, az életük az ő pénztárcájára lettek volna hatással. Ám ha hangot adtam volna ennek a gondolatnak, azzal csak a saját képmutatásomra hívtam volna fel a figyelmét. A rabok halála finanszírozta az én létezésemet is.

– Jed most már tizennyolc – bukott ki belőlem abban a reményben, hogy talán megszán, és megdob még néhány extra kredittel. Az öcsém, Jed volt az oka, hogy egyáltalán fejvadásznak álltam. Ő tőlem függött, én pedig bármit megtettem volna azért, hogy ne éhezzen.

– Máris? – Flint füttyentett, és kilépett a jutalmazási rendszerből, ezzel pedig elúszott az esélyem a plusz kreditekre. – Emlékszem az első alkalomra, hogy betértetek ide.

Jed tizenegy volt akkor, én pedig tizenhat. A fogda félelmetesnek tűnt az ártatlan szememnek. Csupasz betonfalak, nagydarab őrök, akik a zárt ajtókon keresztülkiabáltak, amikor a foglyok túl zajosak voltak a túloldalon. Flint kapitány szemrebbenés nélkül kinyomtatta nekem a körözött szökevények listáját. Másnap otthagytam az iskolát, és elindultam becserkészni az első célpontomat.

Ám minden hiányossága ellenére is a lekötelezettje voltam Flintnek. A segítsége nélkül Jeddel az utcán haltunk volna éhen, nem tudtunk volna összekuporgatni elég pénzt a lepukkant lakásunk lakbérére.

– Gyorsan felnőtt – mondtam erőtlenül. Így is volt. Én feleltem az öcsémért a szüleink hét évvel korábbi halála óta.

Jed most már a társadalom teljes értékű tagjának számított, felnőttként ítélhették el bármilyen kihágásért, most már nem csak figyelmeztették.

A kiskorúaknak három esélyük volt mentesülni a törvények alól. Három figyelmeztetés után azonban Végzárba küldték őket, ahol életkortól függetlenül választhatták célpontnak a vadászatokon. Amikor csak bűncselekményen kaptak egy gyermeket, a városi őrök egy hosszú és mély sebet ejtettek a vállán egy szabvány bicskával. A hegek segítségével követték nyomon, mennyi esélye maradt a kiskorúnak.

Ösztönösen dörzsöltem meg a két rovátkát, amit a bal vállam hátuljába véstek annak idején. A maradandó hegek vastagok voltak és kitüremkedtek.

– Jobb, ha mész. – Flint hessegető mozdulatot tett az ajtó felé. Unatkozott már, és tovább akarta nézni a híreket. Felrakta zoknis lábát az asztalára. – A Tanács legyen veled!

Intettem Flintnek, majd elfurakodtam az őrök mellett, akik a városi fogda bejárata mellett álltak, miközben az előírt választ motyogtam erre:

– És vezessen el az örök békéhez!

2

– Adj egy korsóval, Vern!

– Addig nem, amíg nem mész be Aggie-hez – dörmögte a pultos, miközben egy olajos ronggyal áttörölte a viseltes fapultot. – Hátul van a többiekkel.

– De ugyanolyan jól tudok beszélgetni vele egy korsó világossal a kezemben. Sőt, igazából még jobban is megy egy korsóval a kezemben – mondtam meglóbálva felé a karkötőmet, hogy megmutassam a kreditekkel teli kijelzőt. Túlzás volt sörnek nevezni azt az italt, inkább bóknak számított így hívni azt a házi készítésű lőrét, amit Vern illegálisan kotyvasztott.

A testes, dróthajú férfi már emberemlékezet óta vitte a dohos, alagsori kocsmát, ami találóan Vern kocsmája néven volt ismeretes. Állandóan zsémbelt, szűkszavú volt, de amíg a vendégei kifizették a számlájukat, és csendben maradtak, amikor a járőrök erre jöttek, őt egyáltalán nem érdekelte, miben mesterkedtek az emberek a mindig beázó tetője kényelme alatt.

Vern leolvasta a karkötőmet, és a kezembe nyomott egy korsót, amiből kilöttyent a sör a bőrömre.

– Most pedig menj hátra! – parancsolt rám, és szúrós tekintetét a következő vendégre fordította.

Gúnyos modorban emeltem meg a korsómat, de meg is torpantam, és összehúztam a szememet, amikor megláttam, hogy Jed lépdel lefelé a lépcsőn.

Tizennyolc évesen éles vonásokkal és nyúlánk végtagokkal rendelkezett. Az apánk kiköpött mása volt szőke hajával, hatalmas, kék szemével és az elefántcsontfehér arcbőrén szétszóródott szeplőkonstellációival. Habár öt évvel idősebb voltam nála, gyakran hitték, hogy a húga vagyok.

Én az édesanyánk vonásait örököltem, a szürke szempárt és a hosszú, sötétbarna hajat, ami hullámokban omlott a hátam közepéig. Az egyetlen, amiben osztoztunk Jeddel, az arcszínünk volt.

– Mit keresel te itt? – förmedtem rá, és a könyökénél megragadva a kocsma egy szabad zugába húztam őt. – A munkahelyeden kéne lenned! Már majdnem kijárási tilalom van.

– Épp oda megyek. – Jed a szemét forgatva húzta ki a karját a markomból. – Egy gyors kitérőt kellett tennem.

– Vernnél? – húztam fel a szemöldökömet. – Minek? – Körbepillantottam, de látszólag senki sem foglalkozott velünk.

Jed megpróbált elfurakodni mellettem, de én kinyújtottam elé a karomat, és nem engedtem elmenni.

– Tudod, miért vagyok itt, Raven – suttogta, az elszeparált terem felé biccentve. – Tizennyolc vagyok most már. Elkezdhetem a beavatást.

– Szó sem lehet róla! – forrongtam, és igyekeznem kellett visszafogni a hangomat. – Nem lesz hozzájuk közöd! Nem biztonságos. – Pánik szorította a mellkasomat, amikor elképzeltem, hogy elkapják őt, és Végzárba küldik. Nekem sikerült úgy eljutnom idáig, hogy a lehető legkevesebb dolgom legyen a Kollektívával, de persze, hogy ő a szüleink nyomdokaiban akart járni azzal, hogy belép a felkelők csoportjába!

– Nem kell vigyáznod rám. – Jed hangja remegett, a kezét pedig ökölbe szorította maga mellett. – Most már ne használj engem kifogásként, hogy embereket tartóztathass le, és abból fizesd a lakbért!

– Jed, én…

– Minden egyes emberrel, akit feladsz, a Tanács mellé állsz. Az ő pártjukat fogod. Nem vagy jobb a vadászoknál, akik azon élvezkednek, hogy golyót repíthetnek a foglyok fejébe.

Összeszorítottam a számat. Jed szavai ezernyi üvegszilánkként fúródtak belém. Tudtam, hogy elítéli a munkámat, de erről szinte soha nem beszéltünk. Ahogy a szüleinkről sem.

– Nincs másik alternatíva – suttogtam ridegen. – A Tanács oldala van, vagy a halál.

– Pont úgy beszélsz, mint ők – vetette oda Jed. – Még csak meg sem akarsz próbálni mást.

– Ha nem vállaltam volna át egy rovást tőled, talán lenne esélyem megpróbálkozni valami mással – sziszegtem. Amint a szavak elhagyták a számat, máris azt kívántam, bárcsak visszaszívhatnám.

Igaz, hogy átvállaltam egy rovást Jedtől, és hogy a két vonásom miatt nem alkalmazhattak a gyárakban, de erről nem ő tehetett, hanem én. És egy szempillantás alatt megtettem volna újra. Minden fájdalmát átvállalnám, ha megtehetném.

Jed egy pillanatig csak bámult rám, ajkát vékony csíkká szorította, aztán sarkon fordult, és a kijárat felé indult.

– Hova mész? – kérdeztem, és kisöpörtem egy tincset a felforrósodott arcomból.

– Dolgozni. Most látni sem bírlak.

Jed feltrappolt a lépcsőn, majd elhagyta a kocsmát, és vissza sem nézett. Én felhajtottam a korsó világost, és lefojtottam mindent a keserű itallal.

– Berúgsz, hogy képes legyél együtt élni önmagaddal, Thorne?

Felnyögtem, és ahogy felnéztem, Aggie fiát, Graylint láttam meg, ahogy a bárpultot támasztja. Az aranyló tincsekkel tarkított barna haja vége felkunkorodott a helyiség párás levegőjétől. Egy tőrt forgatott az ujjai között.

Önelégült pöcs.

Volt idő, amikor az anyám és Aggie, a legjobb barátnője összesutyorgott és cinkos pillantásokat váltott, valahányszor meglátták, hogyan ugrat Gray, és én hogyan pirultam bele. Aztán megtörtént az a lopott csók a tizenhatodik születésnapom után egy héttel. A nyár ragacsos melegét finom, hűs szellő váltotta fel, amikor a naplementét néztük a bérházunk tetejéről. Gray átalakította a kopár betonteret egy pokróccal és Aggie néhány házi készítésű gyertyájának csonkjával, melyek visszafogott fényei ellágyították Gray arcvonásait, ahogy az ég kékből narancsos-rózsaszínűvé halványult, majd bársonyfeketévé vált, amin csillagok ragyogtak.

Gray odahajolt, smaragdszín szemével az enyémbe nézett, miközben a kezébe vette az államat. Reszketeg levegőt fújtam ki, ő pedig felszámolta a távolságot közöttünk. Az ajkunk összeért, amint a barátság határvonalán átszökkentünk egy új területre.

Másnap reggel a szüleimet letartóztatták. Néhány nappal később meghaltak, én pedig fejvadász lettem, hogy gondoskodjak Jedről. Ezért a döntésért Gray soha nem bocsátott meg nekem.

Ha vigyázunk egymásra, jó esélyünk lehetne a túlélésre. Így nyernek ők, Raven, ha mi csak magunkkal törődünk.

Először őszintén beszélt, kérlelően. Ám amikor meglátta, hogy valami megváltozott bennem, és bármit megtettem volna Jed túléléséért, de kizárólag az övéért, Gray rideg és távolságtartó lett. Mintha már nem is ismert volna többé, és én sem őt. Mintha az elmúlt évek semmivé foszlottak volna az üres kredencek és a lakbértartozás tükrében.

Megráztam a fejemet, hogy megszabaduljak az emléktől.

– Talán csak részegen bírom ki a társaságodban.

Grayből kirobbant a röhögés, majd ragyogóan elmosolyodott, ám ezt a tekintete nem tükrözte.

– Jed hova ment?

Elfordítottam a szememet a tekintetében úszó érzelemtől, ami a szomorúság és undor egyfajta keveréke volt, és a lesült arcbőrét meg kezét borító számtalan apró heget kezdtem tanulmányozni. Némelyik halvány volt már, mint például a hosszú vágás a bal halántékán, amit akkor szerzett, amikor átzuhant a szedett-vedett erődünk padlóján egy elhagyatott gyárban tizenkét éves korában. Mások annyira újak voltak, hogy azokat valószínűleg a Kollektíva küldetései során szerezte. Gray olyan magas volt, mint Jed, habár őt senki sem nevezte volna nyúlánknak – elég rendesen kitöltötte a kopott ingét ahhoz, hogy ne kelljen elképzelnem a kemény izomkötegeket alatta.

– Tartsd magad távol tőle, Gray!

A pultra csaptam a korsómat, meglóbáltam a karkötőmet Vern előtt, és kikaptam a kezéből a sört, amit egy másik vendégnek nyújtott át. Amikor elkáromkodta magát, kacsintottam egyet, és végigballagtam a kocsmán ahhoz az ajtóhoz, ami a raktárszobába nyílt. Gray a nyomomban jött.

– Hettyt ölték meg a legutóbbi vadászaton. – Amint beléptem az ajtón, elértek hozzám Opal szavai. Amikor a szemem hozzászokott a fényviszonyokhoz, láttam, hogy a nő Aggie feleségéhez, Loriához beszél. – Be kell küldenünk helyette valakit, ha szeretnénk kijuttatni Kitet. Olyasvalakit, akinek van harci tapasztalata, ha élve akarjuk átjuttatni a Pusztaságon. A zord körülmények mellett még arról is beszámoltak nekünk, hogy dögevők lopnak az utazóktól, de van, hogy el is rabolják őket.

A szemöldököm összeszaladt. Megkísérelni keresztülvágni a Pusztaságon ugyanannyira halálos ítéletnek számított, mint bekerülni Végzárba.

Loria tekintete rám siklott, és felemelte a kezét, hogy Opal szavába vágjon.

– Italba fojtod a problémáidat? – kérdezte a beálló csendben Aggie. Mi volt ez a családjában, hogy mindenki a sörfogyasztásomat figyelte?

Aggie egy hosszú asztal végében ült, és egy agyagpipát szívott. Loria a jobbján foglalt helyet, karját összefonta a melle előtt, és összehúzott szemmel nézett rám. A fennmaradó tizenkét széken különböző korú emberek ültek, kivéve az Aggie balján állót és az asztal túlsó végében lévőt, ahova Gray ült le gyorsan.

Egy csomó gyertya ragyogta be a helyiséget, narancsos fénybe vonva minden arcot. A folyamatosan működő gyárakat leszámítva a mi szektorunknak gyertyákra és olajlámpásokra kellett szorítkoznia a kijárási tilalom után, amikor az áramellátást lekapcsolták éjszakára. Az Alsó Szektorban volt a legmagasabb a bűnözési ráta, amit a Tanács indokként használt fel arra, hogy fenntartsa a kijárási tilalmat. Azt mondták, ez a mi védelmünket szolgálja, de a valódi célja az volt, hogy a Középső és Felső Szektor annyi elektromossághoz juthasson, amennyihez csak akart a limitált számú generátorokból.

Az Alsó Szektorban laktak a legtöbben (majdnem százezer fő, amennyien a Középső és a Felső Szektorokban összesen éltek), mégis minket zsúfoltak be a város legkisebb kerületébe, apró lakásokba, mint valami hangyakolóniákat.

– Semmi sem fogható egy szoba-hőmérsékletű korsó világoshoz, hogy elűzze a bűntudatot, amiért egy újabb embert küldtem a halálba. – Megemeltem az italomat, és egy nagyot kortyoltam belőle. Amúgy meg Jed hajnalig dolgozott, és amikor majd visszabotorkálok a lakásunkba, nem lesz ott, hogy szétesve lásson. És nem fog még jobban elítélni sem.

Amikor Jed betöltötte a tizennyolcat, kénytelen volt elkezdeni éjszakai műszakban dolgozni egy víztisztító üzemben. A pozíciója csekélyke fizetéssel járt, de csak ez volt elérhető, és nem mehetett máshova, amíg valahol nem nyílt valami egyéb lehetőség.

– Megérdemelte, édesem – hallatszott Aggie lágy felelete, miközben egy őszülő tincset visszadugott a fonatába, ami kiszökött onnan. Lesült, erősen ráncos arcán szomorú mosoly látszott. Ő már tudta, hogy bevittem Torint. Mindenhol voltak emberei. – Gyere, ülj le közénk!

Úgy is tettem. A Kollektíva többi tagja felé biccentettem, miközben helyet foglaltam, és elővettem egy összehajtogatott pergamenlapot a zsebemből. Átcsúsztattam az asztalon Aggie felé.

– Tessék – súgtam úgy, hogy a többiek ne hallhassák. – Tacha Vanil. Egyedülálló anya. Hajléktalanná vált, miután tavaly összedőlt a társasház, ahol lakott. Amiatt körözik, hogy ellopott néhány fejadagnyi élelmiszerszeletet a piacról. A kukákban turkált, amikor rátaláltam a Jed munkahelye mögötti sikátorban.

Volt Aggie-vel egy megállapodásunk. Azért cserébe, hogy ő leadta nekem a drótot a komoly bűnöket elkövetett szökevények hollétéről, én segítettem neki lenyomozni azokat, akik nem érdemelték meg a letartóztatást, a végzári halált pedig végképp nem. A Kollektíva befogadta őket, és segített nekik elrejtőzni. Nem tudtam, hogy csinálják, és soha nem is kérdeztem rá.

Aggie köszönetképpen biccentett, majd a sálja alá csúsztatta a papírt.

– Elintézzük – mondta lágyan.

– Minek is köszönhetjük a társaságod örömét ma este? – kérdezte Gray az asztal túlsó végéből. – Hátrahagyod a sötét oldalt, hogy hivatalosan is csatlakozz hozzánk?

– Álmaidban. – Hátradőltem a székemen, felraktam a bakancsos lábamat az asztalra, és közben néztem, ahogy egy száraz sárdarab a karcos fafelületre pottyan. – Csak azért jöttem, mert Aggs azt mondta, van számomra egy munkája. Ráadásul még jövedelmező is.

Az Aggie-vel kötött megállapodásomtól eltekintve általában messzire elkerültem a Kollektívát. Elvégre is a szüleinket a lázadó csoportosulással való kapcsolatuk juttatta Végzárba. Meg az én lepcses szám.

Ám mivel Aggie volt az anyám legkedvesebb barátnője, az életem szerves részét képezte. Az általa felajánlott összegből és a Torin átadásáért kapott jutalomból talán lesz elég kreditem ahhoz, hogy feltöltsem a kamránkat és megvesztegessem a művezetőt a vízüzemben, hogy rakja át Jedet a nappali műszakba.

– Hát persze – vetette oda Gray, mintha csak hallotta volna a gondolataimat. – Te csak a kreditekkel törődsz! A szüleid…

– Graylin! – feddte meg a fiát Aggie, mintha még mindig gyerek lett volna, és nem egy huszonöt éves férfi.

Az arcom felforrósodott a szüleim említésétől, de nem haraptam rá a csalijára.

– Ez egyszerűen nem igaz. – Megemeltem a korsómat, és egy hatalmasat kortyoltam belőle, mielőtt lecsaptam volna az asztalra. – Magammal is törődöm, Gray.

Az asztalba döfte a tőre hegyét, és felállni készült, de megtorpant, amikor Aggie felemelte a kezét.

– Elég! – szólalt fel Aggie, és jó nagyot szívott a pipájából. – Egy tucatnyi emberöltőre elegendő erőszak van a világon. Itt nem tűröm meg. – Füstfoszlányok kúsztak elő a szájából, amikor beszélt. A parázsló vasgyökérlevél, amit az ízületi fájdalmai kordában tartása miatt szívott, virágos-édes aromája körbelengett engem.

Graylin biccentett, és becsukta a száját, de ez nem akadályozta meg abban, hogy egy gyilkos pillantást küldjön felém.

– Ha már erőszak – végigszaladt a tekintetem az asztaltársaságon, és észrevettem, hogy egy arc hiányzik –, nem úgy volt, hogy Eris itt lesz ma este?

A többi ágazatvezető időnként eljött az alsó szektori találkozókra, hogy tájékozódjanak azokról a fejleményekről, amiket nem bíztak rá a hírnökökre.

– Tényleg azt gondolod, hogy eljön a mai híradások után? – Gray kérdéséből sugárzott a lekezelés.

– Akkor hát igaz? – Eddig reménykedtem, hogy valaki másról volt szó, hogy Eris nem menne olyan messzire, hogy élelmet tegyen tönkre.

– Az igaz, hogy a termény egy része elégett – mondta Aggie, a szája sarka lefelé görbült. – De még nem sikerült kapcsolatba lépnünk Erisszel, hogy megerősítse az állítólagos részvételét. A Kollektíva egyes tagjai úgy hiszik, a Tanács rendelte el a tüzet.

Ezen ledöbbentem.

– A Tanács? Miért?

– Hogy hamis vádakkal illethesse a Kollektívát – felelt Gray.

– A közvélemény megváltozott velünk kapcsolatban az utóbbi hónapokban – tette hozzá Loria. – A javunkra. A Gray által vezetett program toborzóinak sikerült több ezer fejadagot kiosztaniuk, és azt is tudatták, hogy ez a Kollektívától jött. Zael és Opal csapata felújította az egyik elhagyatott gyárat, hogy ezzel több család feje fölé tető kerüljön. A polgárok a biztonsággal és a védelemmel azonosítanak minket.

– Az egy dolog, hogy a Tanács vissza akarja szerezni az emberek jó véleményét – csóváltam meg a fejemet –, de ételt elpusztítani egész más. Már így is éhezünk. Ráadásul Silas Elder meghalt abban a tűzben. Miért engednének ilyesmit megtörténni?

– Nem tudjuk, hogy a Tanács áll-e mögötte – hangsúlyozta ki Opal. – Ez csak egy elmélet.

– Inkább hagynának minket éhen pusztulni, mintsem hogy azt gondoljuk, túlélhetünk anélkül, hogy fölöttünk basáskodnának – vetette oda Gray. – Semmi mással nem érhetik el, hogy az emberek megutáljanak bennünket, csak hogy elhitetik velük, mi tettük tönkre a gabonájukat.

Ez azonban nem válaszolta meg a Silas Elderrel kapcsolatos kérdésemet.

– Ezt majd később megbeszéljük – szólt közbe Loria, és egy sokatmondó pillantást küldött felém, mielőtt még tovább faggatózhattam volna.

Aggie már így is túl sokat elárult a jelenlétemben Loria szerint, pláne, hogy én mindig is visszautasítottam, hogy hivatalosan is csatlakozzam az ügyükhöz.

– Milyen munkád van nekem, Aggs? – kérdeztem témát váltva, és áthasítottam a levegőben lévő feszültséget.

Aggie köhögni kezdett, és addig harákolt, amíg Loria előre nem hajolt, és hátba nem csapta. Aztán Aggie ivott egy kortyot az előtte álló korsóból, majd megfogta Loria kezét, és megszólalt:

– Meg kell szerezned Elder Tanácsos asszony levelezését, különös tekintettel azokra az üzenetekre, amiket a végzári kapcsolattartójának küld.

Egy percig semmi mást nem lehetett hallani a helyiségben, csak azt, ahogy Graylin a tőrét újra és újra az asztalba döfködi.

Felnevettem.

– Megőrültél? – Eltoltam magam az asztaltól, és felálltam. Másra sem vágytam a krediteken kívül, csak hogy a Tanács semmit se tudjon a létezésemről. – Azonnal Végzárba küldenének.

– Akkor nem, ha nem kapnak el – felelte Aggie. – Elder Tanácsos asszony nem avatta bizalmába egyetlen ügynökünket sem, akinek sikerült bejutnia a belső köreibe. Nem fedi fel a titkait, de sűrűn küld üzeneteket valakinek Végzárba. És minden írott üzenet az új foglyok napi transzportjával megy. Neked csak annyi a feladatod, hogy megtaláld a módját, hogyan szerezd meg a levelet az elszállítás előtt.

– Eleve miért írásban kommunikál? – ráncoltam a homlokomat, miközben a kérdés önkéntelenül is kibukott belőlem. – Miért nem kódolt üzenetet küld a tabletjéről?

Gray gúnyosan elvigyorodott.

– Az egyik emberünk Elder belső körében sikeresen feltörte a Tanács titkos üzenetküldő felületét. Nem látott sokat, mielőtt kirakták onnan, de Elder azóta kézírással kommunikál Végzár felé, miközben az emberei a biztonság megerősítésén dolgoznak.

Megcsóváltam a fejemet. Ez… Én nem gondoltam, hogy a Kollektívának ilyen jelentős kapcsolatai vannak. Ennek ellenére én biztosan nem voltam hajlandó egy ennyire kockázatos dologra vállalkozni.

– Ez fontos, Raven – mondta Aggie lágyan, mintha csak olvasna a gondolataimban. – Az északi telepi forrásom szerint Elder Tanácsos asszony felvette a kapcsolatot a vezetőikkel, és ragaszkodott hozzá, engedjék neki és a kíséretének, hogy odalátogasson.

– Miért? – kérdeztem, ahogy a kíváncsiságom félrelökte a józan eszemet.

– Ő azt állítja, hogy tanulmányozni szeretnék a terményeik fejlődését, hátha a mi tudósaink eltanulhatnának belőle valamit, amivel a saját terméshozamunkat növelhetjük.

A Dividium körüli termőföld haldoklott.

Kiskoromban a családom nem igazán aggódott az élelem miatt. Amennyire emlékszem, nem kifejezetten bővelkedtünk benne, de ritkán feküdtem le éhesen. Tíz évvel ezelőtt azonban valami megváltozott. A termőtalaj fellázadt; ez a háború alatti sugárszennyezés szunnyadó mellékhatása lehetett. A takarmányaink nem növekedtek, hiába küzdöttek a legszakavatottabb tudósaink és földműveseink a szennyezett földdel. Ahogy kevesebb lett az élelem, az árak a magasba szöktek, mi pedig egyre közelebb jutottunk az éhezéshez.

– Szerinted igazából nem ezt akarja az Északi Teleptől? – kérdeztem Aggie szavain elmélkedve.

Aggie megcsóválta a fejét, de Loria szólalt meg:

– Ha annyira foglalkoztatná, hogy biztosan ne haljunk éhen, akkor szabályozná a Felső Szektor elszabadult hulladéktermelését és túlfogyasztását, és rendesen megfizetné az embereinket. Jutna itt elég mindenből, ha igazságosan osztanák szét.

Erről semmit sem tudtam, de hasztalan is lett volna Loriával vitatkozni.

– Mi mást akarhatna tőlük? – kérdeztem.

– Ezt próbáljuk kideríteni – merengett Aggie.

– Aggs – csóváltam meg a fejemet –, tudod, hogy bármit megtennék neked, de ez… ez a halálos ítélettel ér fel.

– Ha van valaki, aki ezt meg tudja csinálni, akkor az te vagy. Én tudom – mondta ásítva Aggie. A vasgyökér enyhített a fájdalmán, de közben kábító hatása is volt. Aggie már nem sokáig bírt itt maradni a gyűlésen.

Egy percig csak hallgattam, és gondolkodtam.

– Tiltsd meg Jednek, hogy belépjen a Kollektívába, és megfontolom a dolgot.

A többiek pusmogó beszélgetése hirtelen abbamaradt. Gray szenvtelenül felröhögött, és szóra nyitotta a száját, ám Loria szúrós pillantása elhallgattatta.

– Raven – csóválta a fejét Aggie. – Felnőtt már. Nem óvhatod meg örökké. Neki kell meghoznia a saját döntéseit.

– Ez az egyetlen ajánlat, amit nekem tehetsz. Na meg a krediteket.

– Raven… – kezdte Aggie, de a szeme le-lecsukódott.

– Egy kis időre van szükségünk – vágott a szavába Loria, és felém biccentett. – Menj csak. Holnap majd beszélünk.

A bárpultnál ültem, és a harmadik korsó söröm felénél jártam, amikor felállt a piheszőr a tarkómon. Megfordultam a széken, körülnéztem a helyiségben, mire megtaláltam az érzés forrását. Egy férfi ült egy sötét bokszban a sarokban, és meg sem próbálta leplezni, hogy engem bámul.

Fiatal volt, talán egy-két évvel idősebb a magam huszonhárom événél, és csupa feketét viselt. Aranybarna bőre sima volt, makulátlan, hosszú, ébenfekete haját pedig kontyba kötötte hátul, ahogy azt sok másik dividiumi férfi is tette. Néhány lázadó tincs kiszabadult a gumi alól, ami a haját tartotta, és így lágy hullámok keretezték kiugró járomcsontját és határozott állkapcsát. Bár az inge elfedte a karját és széles vállát, elég passzos volt az anyaga ahhoz, hogy sejteni lehessen, fizikailag megterhelő pozícióban dolgozott. Úgy sejtettem, asztalos lehet, vagy talán éppen egy földműves, azon kevés foglalkozások egyike, amik hozzáférést biztosítottak az egyes polgároknak a Dividium falain túl létező világhoz – a városi őrök vigyázó szeme előtt, természetesen.

Elfordítottam a tekintetemet, és hajlandó voltam azt gondolni, túlbecsültem a pillantása intenzitását. Ám valahányszor visszafordultam felé, ő továbbra is rajtam tartotta a szemét.

Leszökkentem a székemről, a combomra erősített tőr nyeléhez nyúltam, és elindultam a kocsma másik vége felé. Még több vendég szállingózott be azóta, hogy hátul voltam Aggie-vel, így át kellett furakodnom közöttük, és kirázott a hideg, amikor az izzadt bőrük az enyémhez ért.

A férfi tekintete közömbös maradt, mintha egyáltalán nem lepte volna meg a közeledésem, habár a szája enyhén gúnyos vigyorra húzódott. Ettől csak még bizalmatlanabbá váltam.

Egy utolsó lépést követően becsusszantam a bokszba, olyan közel a férfihez, hogy a vállunk összeért, aztán felemeltem a tőrömet, hogy jól láthassa a penge hegyes csúcsát.

Kinyitottam a számat, de mielőtt még megszólalhattam volna, egy kiáltás hasított keresztül a kocsmán.

– Villanyt lekapcsolni! Járőrök! Két perc sötétség!

Pillanatokon belül eloltották a lámpásokat, mire a helyiségre sötétség borult. A hangoskodó vendégek elhallgattak, a ködös tekintetű gitáros lány a sarokban pedig félbehagyta a pengetést.

A kopott bokszba ékelődve, a hirtelen jött vakságomban határozottan odanyomtam a tőrömet a férfi oldalához.

Ő erre halk, dörmögő nevetést hallatott, amitől libabőrös lett a karom, de nem szólalt meg. Meleg lehelete a mentalevél és a mézsör bódító aromájával töltötte be a levegőt körülöttem.

Odakint a járőrök bakancsa csikorgott a murván, elemlámpájuk fénye végigszaladt az ablakokon a fejünk fölött, remegő árnyakat hagyva maguk mögött az alagsor falain. Aztán amilyen gyorsan jöttek, az őrök olyan gyorsan tovább is haladtak.

A kocsma személyzete újra meggyújtotta a lámpásokat, a zenész rekedten kezdte újra melankolikus dalát, a helyiségbe pedig visszatért a már megszokott hangzavar és káosz.

– Mit akarsz? – kérdeztem a férfitől.

A tekintete lassan, ráérősen vonult végig az arcomon, és egy kissé hosszabban időzött el az ajkamon, mielőtt a szemembe nézett. Az olvadtméz-színű szempárt sűrű pillák keretezték.

– Ezt – mondta vigyorogva. – Bár ha lehet, anélkül, hogy a tőröd az oldalamba mélyedne.

– Ezt? – kérdeztem kissé elhúzva a szót, és felvontam a szemöldökömet.

– Aham – búgta. – Egy gyönyörű, veszélyes nőt, aki szorosan hozzám simul a bokszomban.

Ez most flörtölt velem? Az arcom felforrósodott. A fejvadászattal töltött este meg utána Aggie kérése, hogy beleavatkozzam a Tanács levelezésébe, idegessé tett, és azonnal veszélyforrásként könyveltem el ezt a férfit. De lehet, hogy nem az volt. Lehet, hogy pontosan azt a figyelemelterelést testesítette meg, amit kerestem.

A felelősségérzetet félretéve vonultattam végig a tekintetemet a testén, és vettem szemügyre a ruhája szépen megvarrott anyagát. Vadonatújnak tűnt, egy foltot nem lehetett rajta látni. Nem voltak rajta elnyűtt könyököt vagy térdet takaró foltok, és amikor bepillantottam az asztal alá, egy pár kopásmentes bakancsot pillantottam meg. Nem földműves, ezek szerint.

– Te nem idevalósi vagy – méláztam hangosan a szememet összehúzva. – Középső szektori? Mit keresel itt?

– Úgy volt, hogy találkozom valakivel, de nem jött el – mondta a férfi, és körülnézett a helyiségben.

– A törzsvendégek zömét ismerem. Kit keresel?

A férfi egy pillanatig elgondolkodva nézett rám, és összeszorította az ajkát, mintha azt mérlegelné, a bizalmába avasson-e.

– Eris Cybint.

Meg kellett állnom, hogy erre ne reagáljak.

– A barátod?

– Tartozásom van felé.

– Eris lekötelezettje vagy? – vontam fel erre a szemöldökömet. – Ostobább vagy, mint gondoltam.

– Ismered?

– Tudok róla.

– Itt van? – kérdezte a férfi, a lélegzetét visszafojtva.

Megcsóváltam a fejemet, és Gray szavait visszhangoztam korábbról.

– Tényleg azt gondolod, idejönne a mai híradások után?

A férfi arcán csalódottság látszott, de a szája vigyorra húzódott.

– Az nagy kár. De azt kell mondjam, a társaságod elég jó vigaszdíj.

– Vigaszdíj? – kérdeztem a szememet forgatva. – Te aztán tudod, hogyan éreztesd egy nővel, hogy különleges! Azt ne mondd, hogy neked ez a szöveg tényleg be szokott jönni!

– Ezt neked kell megmondanod. Most próbáltam ki először.

A lába nekiütközött az enyémnek az asztal alatt, mire elakadt a lélegzetem.

– Hát, gondolom, ez attól függ. – Magamról rá mutattam. – Szerinted mi lesz ennek a végkimenetele?

– Abban reménykedtem, hogy a vonzerőm segítségével meggyőzlek, hogy gyere el hozzám – mondta és kacsintott.

A szívverésem megiramodott.

– Borzasztóan merész dolog ez tőled – mondtam lassan, és visszatettem a tőrömet a hüvelyébe, miközben ellazítottam a vállamat. – Csak mert nem döflek bordán, nem jelenti, hogy meztelenre vetkőztethetsz a lakásodban.

– Meztelenre? – A tekintetében vágy gyulladt. – Na tessék, meg akarsz rontani, amikor én csak annyit szerettem volna, hogy kísérj haza. Nem biztonságos az utcán egyedül.

Felhorkantottam, és lehúztam a sörömet. Az alkohol egyenesen a fejembe szállt, és kiszorított onnan minden Torinnal, Erisszel és az üres kamrával kapcsolatos gondolatot.

– Miért van olyan érzésem, hogy nem maradt már benned semmi, amit meg lehetne rontani? – leheltem, és annyira közel hajoltam hozzá, hogy csupán centikre volt az ajkunk egymástól.

Választhattam, hogy visszamegyek a lehangoló, üres lakásomba, hogy a kezemhez tapadó véren elmélkedjek, vagy hagyhattam, hogy egy jóképű idegen segítsen elfeledtetni az egészet. Nem volt túl nehéz dönteni.

– Különös – mondta, a tekintetét le sem véve a számról –, én is ugyanezt érzem veled kapcsolatban.

– Raven vagyok – mondtam, mert azt akartam, hogy valamit tudjon rólam, mielőtt megcsókolom.

Ő tétovázott, de végül megszólalt:

– Vale.

Előrehajoltam, és csak egy hajszál választott el attól, hogy felszámoljam a maradék távolságot közöttünk és kizárjam a borzalmas napom utolsó pillanatait is. Ám hirtelen zajos hahotázás robbant ki mellettünk, aztán bőrig áztam, ahogy meleg, keserű folyadék zúdult le az arcomon. Talpra szökkentem, és a kezemmel kitöröltem az irritáló sört a szememből.

– Bocs – mondta egy részeg férfi, és közelebb lépett. – Csak próbáltam elérni, hogy észrevegyél.

Nagy levegőt vettem az orromon keresztül, majd lassan fújtam ki a számon. Csak egy részeg pasas. Nem jelent veszélyt. Csakhogy aztán a kezét rákulcsolta a csuklómra.

– Engedd el! – mordult rá Vale, amint felkelt a bokszból.

A szememet forgatva néztem rá, miközben a tőrömért nyúltam.

– Láttam, hogy egészen összemelegedtetek – jegyezte meg a fickó. – De ha társaságra vágysz, lefogadom, hogy velem jobban jársz, mint vele.

– Csábító ajánlat – szűrtem ki a fogaim között, és kirántottam a kezemet a szorításából, majd visszafordultam Vale-hez. – De nem érdekel.

– Ribanc – dünnyögte halkan a fickó.

Ezek után nem az én hibám volt, hogy eszméletét vesztve, monoklival és törött orral végezte a padlón. Leráztam a kezemet, hogy enyhítsek a kézfejem fájdalmán.

– Mint mondtam – Vale szavai csiklandozták a fülkagylómat, ahogy közel hajolt hozzám –, sokkal nagyobb biztonságban érezném magam, ha hazakísérnél.

Nem bírtam visszafojtani a feltörő nevetést.

– Ezt nem fogod feltakarítani? – szólt rám Vern, amikor észrevette, hogy a kijáratot méregetem.

– Milyen beszédes vagy ma este, Vern – búgtam, és a takarítós szekrény felé vettem az irányt. A pókhálóval és csótányokkal dacolva benyúltam, és kikaptam egy felmosót meg egy vödröt, ami még biztosan nem találkozott a külvilággal. A szerzeményeimet az eszméletlen férfi mellkasára löktem.

– Hamarosan magához tér. Takaríttasd fel vele a saját mocskát!

Vern felmordult, de én intettem Vale-nek, és felszökkentem a lépcsőn, hogy kilépjek az ajtón a szunnyadó városba.