Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A nyomorultak

Törvények és erkölcsök

ELSŐ RÉSZ FANTINE

ELSŐ KÖNYV Egy igaz ember

MÁSODIK KÖNYV A bukás

HARMADIK KÖNYV 1817

NEGYEDIK KÖNYV Aki bízik, néha kiszolgáltatja magát

ÖTÖDIK KÖNYV A lejtő

HATODIK KÖNYV Javert

HETEDIK KÖNYV A Champmathieu-ügy

NYOLCADIK KÖNYV A visszahatás

MÁSODIK RÉSZ COSETTE

ELSŐ KÖNYV Waterloo

MÁSODIK KÖNYV Az Orion hajó

HARMADIK KÖNYV A halottnak tett ígéret beváltása

NEGYEDIK KÖNYV A Gorbeau-ház

ÖTÖDIK KÖNYV Éjjeli vadászaton néma a falka

HATODIK KÖNYV A kis Picpus

HETEDIK KÖNYV Zárójel

NYOLCADIK KÖNYV A temetők befogadják, amit nekik adnak

HARMADIK RÉSZ MARIUS

ELSŐ KÖNYV Párizs tanulmányozása minden ízében

MÁSODIK KÖNYV A nagy polgár

HARMADIK KÖNYV Az öregapa és az unoka

NEGYEDIK KÖNYV Az ABC Barátai

ÖTÖDIK KÖNYV A szerencsétlenség haszna

HATODIK KÖNYV Két csillag együttállásban

HETEDIK KÖNYV Patron Minette

NYOLCADIK KÖNYV A gonosz szegény

NEGYEDIK RÉSZ A PLUMET-UTCAI IDILL ÉS A SAINT-DENIS-UTCAI HŐSKÖLTEMÉNY

ELSŐ KÖNYV A történelem néhány lapja

MÁSODIK KÖNYV Éponine

HARMADIK KÖNYV A Plumet utcai ház

NEGYEDIK KÖNYV Az alulról jövő segítség felülről jött segítség is lehet

ÖTÖDIK KÖNYV Amelynek a vége nem hasonlít az elejéhez

HATODIK KÖNYV A kis Gavroche

HETEDIK KÖNYV A tolvajnyelv

NYOLCADIK KÖNYV Varázslat és vigasztalanság

KILENCEDIK KÖNYV Hová mennek?

TIZEDIK KÖNYV 1832. június 5-ike

TIZENEGYEDIK KÖNYV Az atom pajtáskodik az orkánnal

TIZENKETTEDIK KÖNYV Corintus

TIZENHARMADIK KÖNYV Marius az árnyékba lép

TIZENNEGYEDIK KÖNYV A reménytelenség magasztossága

TIZENÖTÖDIK KÖNYV A Rue de l’Homme-Armé

ÖTÖDIK RÉSZ JEAN VALJEAN

ELSŐ KÖNYV Háború négy fal közt

MÁSODIK KÖNYV A Leviathan belseje

HARMADIK KÖNYV Sár, de benne lélek

NEGYEDIK KÖNYV Javert kisiklása

ÖTÖDIK KÖNYV Az unoka és a nagyapa

HATODIK KÖNYV Fehér éjszaka

HETEDIK KÖNYV A kehely utolsó kortya

NYOLCADIK KÖNYV Derengés

KILENCEDIK KÖNYV Végső árny, végső pirkadás

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Victor Hugo

A NYOMORULTAK

fordította:
Éber László
Csillay Kálmán

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-842-7 EPUB
ISBN 978-963-559-843-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Les Misérables

első kiadás: 1862
az elektronikus változat az 1930. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Émile Bayard (1837 – 1891)
A gyermek Cosette sepreget
című metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A nyomorultak

Alig van a világirodalomban regény, amelyet annyian olvastak, mint Hugo Viktor terjedelemre legnagyobb regénye, A nyomorultak (Les Misérables). 1862-ben jelent meg, - a költő akkor 60 éves volt - a francia kiadásnak példátlan sikere volt, hamar lefordították minden képzelhető nyelvre, mindenütt lázasan olvasták, számtalan kiadásban. Színpadra is került, melodramatikus színpadi feldolgozása, mint mindenütt, nálunk is népszerű volt. Az egyre nagyobb arányokban fejlődő film sem tudta mellőzni a regényben rejlő hatáslehetőségeket. A nyomorultak epizódjai és alakjai ismételten is feltűnnek a vásznon.

Ez az óriási hatás nem magyarázható egyedül csak a költő művészi eszközeinek gazdaságából. Kell lenni valami többletnek a műben, olyasvalaminek, ami különös erővel vonzza az emberek tömegeit. Ez a művészi szempontokon túli többlet nyilvánvalóvá lesz A nyomorultak minden olvasója előtt, már az olvasás közben. A regény az írói eszközök roppant gazdag, nagyon sokszor szinte erőszakos alkalmazásával hatalmas szuggesztív erővel hat a szívekbe és megmozdítja bennük a legáltalánosabb és legmélyebb emberi ösztönt: a részvétet, amely alapjában véve nem más, mint minden embernek minden emberrel való szolidaritás-érzése. ezenkívül hangot ad egy szintén általános emberi érzésnek: a társadalmi és állami berendezkedésekkel és intézményekkel való elégedetlenségnek. Mindnyájan tanúi vagyunk annak, hogy az életben nem uralkodik a teljes igazság, az állam törvényei s a társadalmi erkölcs ítéletei merevek az élet leírhatatlan változatosságához és rugalmasságához képest s emiatt rengeteg meg nem érdemelt szenvedés van a világon. Mindig vannak hibájuk nélkül szenvedők, vannak, akik anélkül, hogy gonoszak lettek volna, összeütközésbe kerülnek a törvény kérlelhetetlenségével s akiknek élete ebben a súrlódásban összetörik és szenvedések sorozatává lesz. S ha az ilyen nyomorultak aztán az üldöztetés hajszájában, a börtön rothasztó légkörében elvadulnak, - vajon ki a felelős? Hugo Viktor az ő jellemző pátoszával azt feleli erre a kérdésre: a társadalom! Jean Valjean, a regény hőse, nem gonosztevő, hanem szerencsétlen, ő nem valami tolvaj indulatból lopott, hanem kenyeret lopott éhező gyermekek számára. Ha ezért a nemes indulatból fakadt bűnéért szörnyen elítélik, kitaszítják az emberek közösségéből, üldözik, mint a fenevadat, ha ebben az üldözésben csakugyan fenevaddá is lesz, - nem azoknak az intézményeknek és embereknek a hibája-e, akik üldözték, kínozták, kivetették? Hugo Viktor még ebben a hajszolt vadban is megmutatja az emberben benne élő isteni lényeget s ezzel még jobban rávilágit arra az igazságtalanságra, amely megrontotta.

Igaza van-e? A formában lehet vele vitatkozni. El lehet mondani, hogy túlságosan élére állítja a dolgokat, hogy olyan esetek, mint Jean Valjean és Fantine esete, a valóságban nem történhetnek meg, egy cipó kenyér ellopásáért nem szokott ilyen büntetés járni, hogy a törvény és társadalom nem ennyire könyörtelen. De könyörtelen - ez tény, melyet mindig érzünk; a társadalmi igazságtalanság, melynél fogva számtalan ember szenved, mindennapos valóság. Áldozatait különös részvéttel nézzük, Jean Valjean alakja minden túlzottsága mellett is az életnek egy tipikus variációja s ezért fokozottan felkelti részvétünket.

A nyomorultak a maga keletkezésének atmoszférájából lelkedzett. Mikor Hugo Viktor ezt a művét írta, akkor volt feltámadóban a XIX. század második felének legnagyobb problémája, a szociális kérdés. Saint-Simon és Fourier eszméi izgatták az emberiséget, a modern szocializmus első kezdő lépéseit próbálgatta - s ez az aktualitás is hozzájárult a regény sikeréhez. Ma más szemmel nézzük a szociális kérdést, megváltozott az egész atmoszféra, de változatlan maradt az emberi részvét szükségérzete. Az a humanitás, mely abban a könyvben túlárad, biztosítja hatását az atmoszféra minden változásában.

Schöpflin Aladár

Törvények és erkölcsök

Amíg a törvények és erkölcsök létezése folytán lesz olyan társadalmi elítélés, amely mesterségesen teremt a civilizáció kellős közepébe poklokat és emberi balsorssal teszi bonyolulttá az isteni végzetet; amíg a század három problémáját, az ember lealacsonyítását a proletariátus által, a nő lezüllesztését az éhség által, a gyermek sorvasztását a sötétség által nem szüntetik meg, amíg bizonyos körökben a társadalmi asphyxia lehetséges lesz; másszóval és még szélesebb látókörből tekintve, addig, amíg a földön tudatlanság és nyomor lesz, az olyan természetű könyvek, mint ez, nem lehetnek haszontalanok.

Hauteville-House, 1862 január 1-én.

Victor Hugo

ELSŐ RÉSZ
FANTINE

ELSŐ KÖNYV
Egy igaz ember

I. Myriel úr

1815-ben Charles-François-Bienvenu Myriel úr Digne püspöke volt. Körülbelül hetvenötéves aggastyán volt; a digne-i püspöki széket 1806 óta foglalta el.

Habár ez a részlet alapjában semmiféle módon nem érinti azt, amit elmondandók vagyunk, talán nem lesz fölösleges, ha már csak azért is, hogy mindenben pontosak legyünk, megemlíteni azokat a mendemondákat, amelyek az ő számlájára közszájon forogtak abban az időben, amikor püspöksége helyére megérkezett. Annak, amit az emberről beszélnek, akár igaz, akár nem, mégis éppoly befolyása van az ember életére és főképpen sorsára, mint annak, amit az ember tesz. Myriel úr egy aixi parlamenti tanácsos fia volt, ő maga jogász. Azt mesélték róla, hogy az apja, aki azt akarta, hogy méltósága örökébe lépjen, az akkoriban az ilyen parlamenti családokban nagyon elterjedt szokás szerint, igen fiatalon, tizennyolc- vagy húszéves korában nősítette meg. Jó személyes megjelenése volt, bár elég alacsony termetű, elegáns, kecses, szellemes; élte első felét egészen a nagyvilági életnek, udvarlásoknak szentelte. Amikor a forradalom bekövetkezett, az események egymást kergették, a parlamenti családokat megtizedelték, elkergették, üldözték s így ezek a családok szétszóródtak, Myriel Károly úr a forradalom első napjaiban Olaszországba emigrált. A felesége ott halt meg mellbetegségben, amelyben régóta szenvedett. Gyermeke nem volt. Mi történt azután Myriel úrral? Talán a régi francia társadalom felborulása, saját családja bukása, a 93-beli tragikus események, amelyek tán még rémítőbbeknek tűntek fel az emigráltak szemében, akik az eseményeket a távolból, megnövekedett félelmességűnek látták, talán ezek a dolgok keltették fel benne a lemondás és a magány gondolatát? Vagy tán szórakozásai és vonzalmai közepette, amelyek életét betöltötték, hirtelen érte azon titokzatos és rettenetes csapások egyike, amilyenek néha bekövetkeznek és mindent halomra döntenek, talán ilyen csapás sújtotta őt szíven, azt az embert, akit nem renditettek meg azok az általános katasztrófák, amelyek egzisztenciáját és vagyonát tönkretették? Senki sem tudta volna megmondani; az egészből csak annyit tudtak, hogy amikor Olaszországból visszatért, pap volt.

1804-ben Myriel úr Brignolles-ban volt plébános. Már öreg volt és teljes visszavonultságban élt.

A koronázás ideje táján, plébániája egy kis ügyében, már nem tudni, micsoda ügyben, Párizsba ment. Más hatalmas személyiségeken kívül Fesch bíborost is felkereste kérelmével. Egy napon, amikor a császár meglátogatta nagybátyját, az érdemes plébános, aki az előszobában várakozott, szembe került őfelségével. Napóleon, aki észrevette, hogy az aggastyán bizonyos kíváncsisággal szemléli őt, megfordult és nyersen megszólalt:

- Ki ez a jó ember, aki úgy néz engem?

- Sire, - szólt Myriel úr - ön egy jó embert néz, én pedig egy nagy embert. Mindkettőnknek hasznára válhat.

A császár még az este megkérdezte a bíbornoktól a plébános nevét és kis idő múlva Myriel úr nagy meglepetéssel hallotta meg, hogy Digne püspökévé nevezték ki.

Egyébiránt senki sem tudta, hogy mi igaz abból, amit élete első feléről beszéltek az emberek. Kevés család volt, amely a forradalom előtti időből ismerte Myriel családját.

Myriel úrnak alá kellett magát vetni annak a sorsnak, amelyből minden újonnan jöttnek kijut egy kis városban, ahol sok a száj, amely beszél és kevés a fej, amely gondolkodik. Azonban minekután is, azok a mendemondák, amelyekbe a nevét belekeverték, talán nem voltak egyebek, mint éppen csak mendemondák; suttogás, szavak, üres szavak; kevesebbek, mint szavak, fecsegés, ahogy a délvidék erélyes nyelvezetén mondják.

Akárhogy volt is, kilencesztendei püspökösködés és Digneben való székelés után, mindez a mese, szóbeszéd, amely az első percekben a kis városokban a kis emberek beszédtárgyát alkotja, mély feledésbe merült. Senki sem merészelt volna ezekről beszélni. Senki sem mert volna csak emlékezni is rájuk.

Myriel úr egy öreg leány, Baptistine kisasszony kíséretében érkezett Digne-be, aki a nővére volt és tíz évvel volt fiatalabb, mint ő.

Összes cselédségük egy Baptistine kisasszonnyal egykorú szolgálóból állt, akinek Magloire asszony volt a neve és aki, miután eddig a plébános úr szolgálója volt, most Baptistine kisasszony komornájának és monseigneur gazdasszonyának kettős címét vette fel.

Baptistine kisasszony hosszú, sovány, sápadt és szelíd személy volt; megvalósította annak a fogalomnak az eszményét, amit „tiszteletreméltó” alatt értünk, bár úgy vélik, hogy ahhoz, hogy egy nő tiszteletreméltó legyen, anyának kell lennie. Sohasem volt csinos, egész élete, amely nem volt más, mint a szent cselekedetek sorozata, végül is valami fehérséggel és tisztasággal vette őt körül; megöregedve elérte azt, amit a jóság szépségének lehet nevezni. Ami fiatal korában soványság volt, az érett korában átlátszósággá lett és ez az áttetszőség láthatóvá tette benne az angyalit. Inkább lélek hatását keltette, mint szűzét. Mint hogyha lénye árnyékból lett volna teremtve, alig volt benne annyi testiség, hogy neme lehessen; egy kevés anyag volt, amelyben fény van; nagy szemek, amelyeket mindig lesütve tartott: ürügy, hogy a lélek a földön maradjon.

Magloire asszony kicsi, kövér, pocakos, fehér és fürge nő volt, aki részben imént végzett dolga, részben asztmája miatt folyton lihegett.

Amikor Myriel úr megérkezett, beiktatták püspöki palotájába azon rendeletek által előirt szertartásokkal, amely rendeletek szerint a püspök közvetlenül a táborszernagy után következik rangsorban. A polgármester és a kerületi elnök jelentkezett nála az első udvariassági látogatás céljából, ő pedig a maga részéről első látogatását a tábornoknál és a prefektusnál tette meg.

II. Myriel úrból monseigneur Bienvenu lesz

A digne-i püspöki palota szorosan a kórház mellett volt.

A püspöki palota kőből épült, terjedelmes és szép ház volt, melyet az előbbi század elején monseigneur Henri Puget, a párizsi teológiai fakultás tudora, Simone abbéja emelt, aki 1712-ben lett Digne püspöke. Ez a palota igazi főúri lak volt. Minden nagyszabású volt benne: a püspöki lakosztály, a termek, a szobák, a nagyon tágas és a régi florentini divat szerint árkádos sétánnyal ellátott fogadóterem, a pompás fákkal díszített kert. Az étkezőterem hosszú és pazar galéria volt a földszinten, amely a kertre nyílt és amelyben monseigneur Henri Puget 1714 július 29-ikén nagy diszebédet adott. A diszlakomán a következő nagyurak voltak jelen: Charles Brulart de Chenlis, Embrun hercegérseke, Antoine de Mesgrigny kapucinus, Grasse püspöke, Philippe de Vendôme, Franciaország nagypriorja, Saint-Honoré de Lérins abbé, François de Berton de Grillon, Vence püspök-bárója, César de Sabran de Forcalquier, Glandève püspök-főura és Jean Soanen, az oratórium lelkésze, a király rendes egyházi szónoka, Senez püspök-főura. Ennek a hét főmagasságú személyiségnek az arcképe díszíti ezt a termet és 1714 július 29-ikének emlékezetes dátuma aranybetűkkel van egy fehér márványtáblába vésve.

A kórház keskeny és alacsony, csupán egyemeletes ház volt, melyhez csak parányi kert tartozott.

Három nappal megérkezése után a püspök meglátogatta a kórházat. Amikor a látogatásnak vége volt, megkérte az igazgatót, hogy szíveskedjék hozzá fáradni.

- Kórházigazgató úr, - szólt hozzá - hány betege van jelenleg?

- Huszonöt, eminenciád.

- Ennyit számoltam én is, - mondta a püspök.

- Az ágyak - tette hozzá az igazgató - nagyon össze vannak zsúfolva.

- Ezt észleltem én is.

- A termek csak szobák és nehezen lehet őket szellőztetni.

- Nekem is úgy tűnt fel.

- És aztán ha a nap süt, a kert túlságosan kicsi a lábadozók számára.

- Ezt mondtam magamban.

- Járványok alkalmával - ez évben tífuszjárvány volt, két év előtt himlőjárvány - néha egyszerre száz betegünk volt - ilyenkor nem tudunk mit csinálni.

- Magam is erre gondoltam.

- Hát mit tegyünk, monsigneur? - sóhajtott a kórházigazgató, - bele kell törődni.

Ez a párbeszéd a földszinti ebédlő-galériában folyt le.

A püspök egy pillanatig hallgatott, aztán hirtelen a kórházigazgatóhoz fordult.

- Uram, mit gondol, hány ágy számára van hely csupán csak ebben az egy teremben?

- Monseigneur ebédlőtermében! - kiáltotta a kórházigazgató meghökkenve.

A püspök végigjártatta tekintetét a termen és úgy látszott, hogy felméri pillantásával és számolgat.

- Feltétlenül elfér itt húsz ágy! - mondta, mintegy magában beszélve; aztán hangosabban folytatta: - Nézze, kórházigazgató úr, mondok önnek valamit. Itt nyilvánvalólag valami tévedés van. Önök huszonhatan vannak, öt, vagy hat kis szobában. Mi itt hárman vagyunk és annyi helyünk van, amennyi hatvan ember számára elég. Mondom önnek, hogy itt tévedés van. Adja vissza nekem a házat. Ez az épület lesz az önöké.

Másnap a huszonöt szegényt elhelyezték a püspöki palotában és a püspök költözött a kórházépületbe.

Myriel úrnak semmi vagyona sem volt, minthogy családját tönkretette a forradalom. A nővérének volt évi ötszázfrankos életjáradéka, amely az ő életmódja mellett elég volt személyes szükségleteire. Myriel úr, mint püspök, az államtól évi tizenötezer frank hozzájárulást kapott. Ugyanaznap, amikor a kórház épületébe költözött, Myriel úr egyszer s mindenkorra a következőképpen határozott ezen összeg hováfordítása felől. Leírjuk itt sajátkezű feljegyzését:

Jegyzék házi kiadásaim szabályozása céljából

A kis szeminárium részére: 1500 frank

A misszió kongregációjának: 100 frank

A Montdidier-béli szegényeknek: 100 frank

A párizsi idegen missziók szemináriumának: 200 frank

A Szentlélek kongregációnak: 150 frank

A Szent Föld vallásos intézménynek: 100 frank

Anyavédelmi társaságoknak: 300 frank

Ugyanígy az Arles-inak: 50 frank

A börtönök javítására: 400 frank

A foglyok támogatására és kiszabadítására: 500 frank

Családapáknak az adósok börtönéből való kiszabadítására: 1000 frank

A püspökség területén működő szegény tanítók járandóságának pótlására: 2000 frank

A Magas-Alpok magtárának: 100 frank

A Digne-i, Manosque-i és Sisteron-i hölgyeknek szegény lányokat ingyen oktatásban részesítő kongregációja részére: 1500 frank

A szegények számára: 6000 frank

Személyes kiadásaimra: 1000 frank

Összesen: 15.000 frank.

Azalatt az egész idő alatt, amíg Digne püspöki székében ült, Myriel úr majdnem semmit sem változtatott ezen az intézkedésen. Mint láttuk, ezt úgy nevezte, hogy „házi kiadásainak szabályozása”.

Baptistine kisasszony teljesen alávetette magát ezen rendelkezésnek. E szent leány számára Myriel úr fivér és püspök volt egy személyben, barátja a természet törvényei szerint és feljebbvalója az egyház törvényei értelmében. Egészen egyszerűen: szerette és meghódolt előtte. Ha a püspök beszélt, meghajolt, ha cselekedett, csatlakozott hozzá. Csak a szolgáló, Magloire asszony morgott kissé. A püspök úr, mint láttuk, csupán ezer frankot tartott meg saját szükségletére, ami, hozzáadva Baptistine kisasszony ötszáz frankját, még mindig csak ezerötszáz frank volt egy évre. Ebből az ezerötszáz frankból élt a két öreg nő és az aggastyán.

És amikor valamelyik plébános jött Digne-be, a püspök úr még módot talált arra is, hogy megvendégelje, hála Magloire asszony szigorú takarékosságának és Baptistine kisasszony megértő segédkezésének.

Egy nap - körülbelül három hónapja volt Digne-ben - a püspök így szólt:

- Ami azt illeti, elég szűken vagyunk!

- Azt meghiszem! - kiáltotta Magloire asszony. - Monseigneur még nem is követelte az évjáradékot sem, amelyet az egyházmegye tartozik adni városi hintó tartásra és az egyházmegyei körutazásokra. Ezelőtt a püspököknek ez kijárt.

- Né csak! - mondta a püspök, - önnek igaza van, Magloire asszony.

És a püspök megsürgette a járandóságot.

Nemsokára erre a megyei gyűlés, figyelembe vévén ezt a kérelmet, a püspöknek évi háromezer frankot szavazott meg a következő címen: Hozzájárulás a püspök úr részére hintótartási, posta- és pásztorutak költségeihez.

Ez nagy sopánkodásra adott alkalmat a helybeli polgárság körében és ez alkalommal egy császári szenátor, aki az ötszázak tanácsának tagja volt és brumaire tizennyolcadikát helyeselte, jelenleg pedig Digne városában pompás szenátori állást töltött be, Bigot de Préamèneau kultuszminiszter úrnak egy izgatott és bizalmas levélkét irt, amelyből a következő hiteles sorokat közöljük:

„Hintótartási költségek? Mire valók egy négyezernél kevesebb lakójú városkában? Postakocsi- és körutazási költségek? Mindenekelőtt, mire jók ezek a körutak? Aztán hogyan akar postát járatni hegyi vidéken? Nincsenek utak. Az emberek csak lóháton közlekednek. Még a Durance hidja Chateau-Arnouxnál is alig bírja el az ökrös taligákat. Mind ilyenek a papok. Kapzsik és zsugoriak. Ez adta a jó apostolt, amikor ideérkezett. Most már úgy tesz, mint a többiek. Hintó kell neki és postakocsi. Fényűzés kell neki, mint a hajdani püspököknek. Ó, ez az egész papság! Gróf úr, a dolgok nem fognak addig rendbe jönni, amíg a császár meg nem szabadít bennünket ezektől a csuhásoktól. Le a pápával! (ez időben viszály volt Rómával.) Ami engem illet, én egyedül és kizárólag a Cézár mellett állok. Stb. stb.”

Ezzel szemben ez a dolog nagyon megörvendeztette Magloire asszonyt. - Nagyon helyes, - mondta Baptistine kisasszonynak - monseigneur először csak a többi emberrel törődött, de végül kénytelen volt magára is gondolni. Most már elintézte minden jótékonykodását. Ez a háromezer frank számunkra marad meg. Végre!

A püspök ugyanazon este a következő jegyzéket írta le és adta át nővérének:

Hintótartási és körutazási költségek

Húslevesre a kórház betegei számára: 1500 frank

Az Aix-i anyavédelmi irgalmas egyletnek: 250 frank

A Dragnignan-i anyavédelmi irgalmas egyletnek: 250 frank

A talált gyermekek részére: 500 frank

Az árvák részére: 500 frank

Összesen: 3.000 frank.

Ilyen volt Myriel úr költségvetése.

Ami az esetenkénti stólapénzeket, a kihirdetési, felmentési, rendkívüli keresztelési, prédikációs, templomok és kápolnák felszenteléséért, esketésekért stb. járó díjakat illeti, a püspök ezeket épp oly buzgalommal hajtotta be a gazdagokon, amilyennel kiosztotta a szegények közt.

Kevés idő múlva a pénzügyekben járók csak úgy özönlöttek hozzá. Azok, akiknek sok volt és azok, akiknek kevés volt, egyformán bekopogtattak Myriel úr ajtaján, egyik részük, hogy áldozzon a jótékonyságnak, másik részük, hogy elvigye, amit az adakozók otthagytak. A püspök egy évnél rövidebb idő alatt a jótékonyság kincstárnoka és minden nyomor pénztárosa lett. Tekintélyes összegek fordultak meg kezén; de semmi sem bírhatta rá, hogy valamit is változtasson életmódján és a legcsekélyebb fölöslegest is hozzátegye a legszükségesebbhez.

Ettől távol állt. Sőt, mivel még mindig több volt a nyomor az alsó rétegekben, mint amennyi testvériesség a magasabb körökben, mivel, hogy úgy mondjuk, minden már szét volt osztva, mielőtt megadatott volna; hiába kapott annyit, sohasem volt pénze: mintha esőcsepp hullott volna a kiszáradt földre. Ekkor saját magát vetkőztette le.

Mivel az volt a szokás, hogy a püspökök rendeleteikben és pásztorleveleikben teljes nevükön nevezték magukat, a vidék szegény emberei valami ösztönszerű rokonszenv hatása alatt, a püspök családi és keresztnevei közül azt választották ki, amelynek előttük bizonyos jelentése volt és így a püspököt nem hívták másként, csak Bienvenu (Jóljött) úrnak. Mi is úgy teszünk, mint ők és ezentúl így fogjuk őt hívni alkalomadtán. Különben ez az elnevezés tetszett neki. - Szeretem ezt a nevet, - mondta. Bienvenu jóváteszi a monseigneurt.

Nem követeljük, hogy az arcképet, amelyet itt adtunk, valószínűnek tartsák; annak a kijelentésére szorítkozunk csak, hogy élethű.

III. Fárasztó a püspökség a jó püspöknek

A püspök úr, miután hintóját átváltoztatta alamizsnákká, épp így járt el körútjaival is. A dignei egyházmegye fárasztó megye. Nagyon kevés rajta a sík terület, sok a hegység, majdnem semmiféle útja sincs, mint nemrég láttuk; harminckét plébánia, negyvenegy vikáriátus és nyolcvanöt fióktemplom volt rajta. Ezeket mind végiglátogatni munkát jelentett. A püspök úr végigjárta őket. Gyalog ment, ha a szomszédságba ment, szekéren járt a síkságon, nyeregben a hegyekben. A két öreg nő elkísérte őt. Ha az út túlságosan fárasztó volt számúkra, egyedül ment.

Egy nap Senez-be érkezett, amely régi püspöki város. Szamárháton jött. Az erszénye, amely ebben a pillanatban nagyon lapos volt, nem engedett meg neki más alkalmatosságot. A polgármester, aki a püspöki épület kapujában fogadta, megbotránkozott pillantással nézte, amikor a szamárról leszállt. Néhány polgár vihogott körülötte.

- Polgármester úr - szólt a püspök - és polgár urak, látom, hogy min botránkoztak meg; úgy találják, hogy túlságos gőg egy szegény paptól, ha olyan alkalmatosságon utazik, amilyenen a mi Urunk, Jézus Krisztus. De higyjék meg, kényszerűségből teszem, nem hiúságból.

Körutjai alkalmával elnéző és szelíd volt és inkább csevegett, mintsem prédikált. Semmiféle erényt nem helyezett elérhetetlen magasságba. Sohasem kereste a távolban a példaképeit és okoskodásait. A vidéki lakóknak a szomszéd vidékről hozott fel példákat. Az olyan kerületekben, ahol keményszívűek voltak a szegényekkel szemben, így szólt:

- Nézzék a briançoniakat. Megadták a nyomorgóknak, az özvegyeknek és árváknak a jogot, hogy három nappal korábban kaszálhassák a rétjeiket, mint a többiek. Ingyen építik fel a házaikat, ha romba dőltek. De meg is áldja az Isten ezt a vidéket. Száz esztendeje, egy teljes század óta, nem volt ebben a kerületben egyetlen gyilkos sem.

Az olyan falvakban, ahol a nyereség az aratás iránti nagy mohóságot látott, azt mondta: - Nézzétek az embrunieket. Ha egy családapának a fiai aratás idején katonai szolgálatot teljesítenek és a lányai a városban szolgálnak, vagy ha beteg és akadályozva van a munkában, a plébános a vasárnapi ájtatosság alatt a falubeliek figyelmébe ajánlja és akkor vasárnap, mise után, a falu valamennyi lakosa, férfiak, nők, gyermekek, kimennek annak a szegény embernek a földjére és elvégzik helyette az aratást és betakarítják neki a magot, szalmát a magtárába. Az olyan családoknak, amelyekben pénz vagy örökség miatt viszály keletkezett, azt mondta: - Nézzétek ennek a vad vidéknek, Devolny-nak a hegyi lakóit, oly zord vidék, hogy ötven év alatt sem lehet fülemülét hallani. Nos hát, ott, ha egy családban meghal az apa, a fiuk elmennek szerencsét próbálni és a vagyont a lányoknak hagyják, hogy férjhez mehessenek. Az olyan kerületben, ahol szerettek pereskedni és a gazdák a bélyeges papírok miatt mentek tönkre, így szólt: - Nézzétek Queyras völgyének derék parasztjait. Háromezer lélek van ott. Istenem! Olyan, mint egy kis köztársaság. Nem ismernek ott sem bírót, sem ügyvédet. A polgármester elintéz mindent. Kiveti az adót, mindenkire lelkiismerete szerint rója ki, ingyen bíráskodik viszályok esetén, tiszteletdíj nélkül osztja fel a jussokat, költség nélkül hoz ítéleteket; és az emberek engedelmeskednek neki, mert igazságos ember az egyszerű emberek közt. Az olyan falvakban, ahol nem talált tanítót, megint a Queyras-belieket idézte: - Tudjátok, hogy csinálják azok? - mondta. - Minthogy egy olyan kis hely, amely csak tíz-tizenkét tűzhelyből áll, nem tud mindig eltartani egy tanítót, olyan tanítóik vannak, akiket az egész völgy fizet, akik végigjárják a falvakat, nyolc napot töltve itt, tízet amott és tanítanak. Ezek a tanítók járnak az országos vásárokra is, ahol én is láttam őket. Fel lehet őket ismerni az írótollakról, amelyeket a kalapjuk mellé tűzve hordanak. Akik csak olvasni tanítanak, azoknak egy tolluk van a kalapjuk mellett. Azoknak, akik olvasni és számolni tanítanak, két tolluk van a kalapjukba tűzve és azok, akik olvasni, számolni és latinul tanítanak, három tolluk van. Ezek már nagy tudósok. De milyen szégyen tudatlannak lenni! Tegyetek ti is úgy, mint Queyras lakói.

Igy beszélt, komolyan, atyailag és ha nem tudott példákra rámutatni, hasonlatokat eszelt ki, egyenesen a cél felé haladva, kevés frázist és sok képet használva, amihez hasonló volt magának Jézus Krisztusnak ékesszólása, meggyőződéssel és meggyőzően szónokolva.

IV. Cselekedetek, amelyek megfelelnek a szavaknak

Társalgása vonzó és vidám volt. Rábízta a személyéről való gondoskodást a két öreg nőre, aki életét mellette töltötte el; és úgy szeretett, mint egy iskolás fiú.

Magloire asszony előszeretettel címezte Nagyságodnak. Egy nap felemelkedett karosszékéből és a könyvszekrényhez lépett, hogy egy könyvet keressen ki. Ez a könyv az egyik magasan lévő polcon volt. Minthogy a püspök elég alacsony termetű volt, nem érte el.

- Magloire asszony, - szólt - hozzon nekem ide egy széket. „Nagyságom” nem ér fel addig a polcig.

Egyik távoli rokona, de Lô grófné, ritkán mulasztotta el az alkalmat, hogy a püspök jelenlétében célzást tegyen arra, amit a grófné az ő három fia „reménységeinek” nevezett. Több felmenőágbeli, nagyon öreg és a halálhoz közel álló rokona volt, akinek az ő fiai természetszerű örökösei voltak. A legfiatalabbnak a három közül egy nagynénjétől jó százezer frank évjáradékot kellett örökölnie; a másodikra az várt, hogy nagybátyja hercegi címe fog rászállni, a legidősebbnek nagyatyja főrendiségét kellett majd megkapnia. A püspök rendszerint csendben hallgatta ezeket az ártatlan és megbocsátható anyai áradozásokat. Azonban egy ízben mégis úgy látszott, hogy a püspök úr a rendesnél jobban merült el gondolataiba, mialatt de Lô grófné ismét felújította mindezen örökléseknek és „reményeknek” a részleteit. A grófné félbeszakította elbeszélését és némi türelmetlenséggel fordult a püspökhöz:

- Az Istenért, unokafivérem! mire gondol most?!

- Valami furcsára gondolok, - felelte a püspök - ami, azt hiszem, Szent Ágostonban fordul elő: „Helyezzétek reménységteiteket abba, aki után semmit sem örököltök.”

Más alkalommal egy levelet kapott, amelyben meghívják, hogy vegyen részt egy környékbeli nemes ember temetésén. A levélben hosszú oldalon voltak felsorolva az elköltözött méltóságain kívül rokonságának feudális és nemesi címei: - Milyen adomány a halál számára!! - kiáltott fel. - Milyen csodás tömegét a címeknek cipeltetik az elhunyttal és milyen okosaknak kell lenniük ezen embereknek, hogy a sirt így a hiúság szolgálatába tudják állítani!

Alkalomadtán szelíden ingerkedett, aminek hátterében majdnem mindig valami komoly gondolat rejtőzött. Egy húsvét alkalmával egy fiatal káplán jött Digne-be és a székesegyházban prédikált. Elég jó szónok volt. Prédikációjának témája az irgalmasság volt. Felhívta a gazdagokat, adjanak a nyomorgóknak, hogy így elkerüljék a poklot, melyben a legborzalmasabban fognak bűnhődni és elnyerjék a Paradicsomkertet, amelyet pompásnak és kívánatosnak irt le. A hallgatóság közt ott volt egy gazdagon a magánéletbe visszavonult kereskedő, aki egy félmilliót szerzett posztó, szövet, vászon és fez gyártásával. Géborand úr még életében sem adott alamizsnát szegénynek. Ettől a prédikációtól kezdve az emberek észrevették, hogy Géborand úr minden vasárnap egy sous-t ad a székesegyház előtt álló öreg koldusoknak. Hatan osztozkodtak a sous-n.

Egy nap a püspök meglátta, amikor Géborand úr az ő alamizsnáját „osztogatta” és mosolyogva jegyezte meg nővérének: - Íme, Géborand úr egy sous ára Paradicsomot vásárol.

Ha jótékonycélról volt szó, még egy visszautasítás sem riasztotta vissza és még ilyenkor is talált szavakat, amelyek gondolkodóba ejtették a rideg szíveket.

Egy alkalommal a város egyik szalonjában gyűjtött a szegények javára. A vendégek közt volt de Champtercier márki, egy öreg, gazdag és fösvény úr, aki módját tudta, hogy egyszerre legyen szélső királypárti és szélsőséges voltaireiánus. Ilyen változat is létezett. Amikor a püspök hozzáért, megérintette karját:

- Márki úr, kell, hogy adjon nekem valamit. - A márki megfordult és így válaszolt: - Monseigneur, nekem is vannak szegényeim. - Hát akkor adja azokat nekem, - szólt a püspök.

Egyszer a székesegyházban a következő prédikációt tartotta: „Nagyon szeretett testvéreim, jóbarátaim, Franciaországban egymillió-háromszázhúszezer parasztház van, amelynek csak három nyílása van, egymilliónyolcszáztizenhétezer parasztház, amelynek csak két nyílása van, egy ajtó és egy ablak és végül háromszáznegyvenhatezer kalyiba, melyeken csak egyetlen nyílás van, az ajtó. És ez azon okból, amit ajtó- és ablakadónak neveznek. Képzeljék el, ezekben a házakban a szegény családokat, az agg nőket, a kis gyermekeket, lássák meg a betegségeket, a lázat! Sajnos, az Isten ingyen ad levegőt az embereknek és a törvény pénzért adja. Nem vádolom a törvényt, de az Istent áldom. Az Isère vidékén, a Var-vidéken, a két Alpes vidékén, úgy a magas Alpesekben, mint az alacsony Alpokban, az embereknek még tolótalicskájuk sincsen, a trágyát a hátukon cipelik; nincsen gyertyájuk, gyantás gallyakkal és gyantába mártott kötélvégekkel világítanak. Ez így van a Dauphin-tartomány egész felvidékén. Hat hónapra előre sütik maguknak a kenyeret és szárított tehéntrágyával tüzelnek. Télen aztán baltával darabolják fel ezt a kenyeret és huszonnégy óráig vízben áztatják, hogy megehessék. Testvéreim, legyetek irgalommal! lássátok meg, mennyire szenvednek körülöttetek.”

Provence-i születésű lévén, könnyen sajátította el valamennyi délvidéki patoá tájszólást. Azt mondta: - Aúnye, barátom, jaúzan dolog e’? - ahogy lenn Languedocban beszélnek. - Hót magónák mi ké? - ahogy az alacsony Alpok vidékén mondják. - Szörötnék e’ jjó darab kóbászt, mög kinyöröt, - mint ahogy a magas Dauphiné-vidéken beszélnek. Ez tetszett a népnek és nem csekély mértékben járult hozzá, hogy közelférkőzzön az elméjükhöz. A szalmakunyhóban épp oly otthonos volt, mint a hegységben. Képes volt a legnagyobb dolgokat a legközönségesebb tájszólásokkal kifejezni. Minthogy valamennyi nyelvet beszélte, valamennyi lélekbe be tudott hatolni.

Egyebekben ugyanolyan volt a nagyvilági emberekkel szemben, mint a nép gyermekeivel szemben.

Semmit sem ítélt meg elhamarkodva, anélkül, hogy számba ne vette volna a fennforgó körülményeket. Azt mondta: Lássuk az utat, amely a hibához vezetett.

Mivel ő is ex-bűnöző volt, ahogy magamagát mosolyogva minősitette, nem volt benne semmi az erkölcsbíró túlzott ridegségéből és elég hangosan, szemrebbenés nélkül oktatta az erkölcsös vadakat egy tanra, amelyet megközelítőleg a következőkben lehet összefoglalni:

„Az embernek a teste egyszerre teher is, kísértés is számára: cipeli és enged neki.

Vigyázni kell erre a testiségre, zabolázni, visszatartani és csak végső esetben szabad neki engedelmeskedni. Még ebben az engedelmességben is lehet hiba; de ez a hiba, amelyet így követünk el, megbocsátható. Ez is bukás, de térdre bukunk és így ez még imává alakulhat át.

Szentnek lenni, kivétel; igaznak lenni, szabály. Tévedjetek, botoljatok, vétkezzetek, de legyetek igaz emberek.

A lehető legkevesebb bűn: ez az ember törvénye. Semmi bűn: ez az angyal álma. Minden, ami földi, alá van vetve a bűnnek. A bűn vonzó erő.”

Amikor azt látta, hogy a világ nagyon hamar botránkozik meg valamin és nagyon hangosan kiabál, mosolyogva szólt: - Ó, ó, úgy látszik, ez olyan nagy bűn, amit mindenki elkövet. Íme a képmutatók, akik sietnek tiltakozni és fedni magukat.

Elnéző volt az asszonyokkal és szegényekkel szemben, mert ezekre nehezedik az emberi társadalom terhe. Azt vélte: - Az asszonyok, a gyermekek, a szolgák, a nyomorgók és a tudatlanok bűnei a férjek, apák, gazdák, erősek, gazdagok és tudósok bűnei.

Azt mondta továbbá: - tanítsátok a tudatlanokat annyi dologra, amennyire csak lehet; a társadalom a bűnös, ha nem ad ingyenes oktatást; az felelős a sötétségért, amelyet előidéz. A lélek telve van árnyékkal, ezért követi el a bűnt. Nem az a bűnös, aki a vétket elköveti, hanem az, aki az árnyékot előidézi.

Mint látható, sajátságos módja volt a dolgok megítélésére. Az a gyanúm, hogy ezt az evangéliumból vette.

Egyízben társaságban egy bűnügyről volt szó, amelynek akkor folyt a tárgyalása és ítélet előtt állt. Egy szerencsétlen ember egy asszony iránti szerelemből és a gyermeke iránti szeretetből, akit ez a nő szült neki, pénzt hamisított. Ebben az időben a pénzhamisítást még halállal bűntették. Az asszonyt elfogták, amikor a férfi által hamisított legelső pénzdarabot akarta forgalomba hozni. Fogva tartották, de nem volt bizonyíték ellene. Csak egyedül ez a nő tehetett tanúságot kedvese ellen és csak ő okozhatta annak vesztét vallomásával. A nő tagadott. Faggatták. Állhatatosan megmaradt tagadása mellett. Ekkor a királyi ügyésznek eszméje támadt. Azt mondta a nőnek, hogy a kedvese hűtlen lett hozzá és ravaszul összeállított levéltöredékekkel sikerült neki az asszonyt meggyőzni, hogy vetélytársnője van és a férfi megcsalja őt. Ekkor a nő kétségbeesve a féltékenységtől, elárulta kedvesét, mindent bevallott és mindent bebizonyított. A férfi el volt veszve. Legközelebb fogják elítélni bűntársnőjével együtt Aix-ben. Elmondták az esetet és mindenki el volt ragadtatva a hatóság ügyességétől. A féltékenységet juttatva szerephez, kipattantotta az igazságot a harag segélyével; kifacsarta az igazságszolgáltatást a bosszúszomjból. A püspök mindezt némán hallgatta végig. Amikor a történetnek vége volt, azt kérdezte:

- Hol fognak e férfi és e nő fölött ítélkezni?

- Az esküdtszéken.

A püspök ismét megszólalt:

- És hol fognak ítélkezni a királyi ügyész úr felett?

Egy ízben Digne-ben tragikus esemény játszódott le. Egy férfit halálra ítéltek gyilkosság miatt. Ez a szerencsétlen nem volt egészen tanult ember, de nem volt egészen tudatlan sem, szemfényvesztő komédiás és nyilvános írnok volt a vásárokon. A per nagyon foglalkoztatta a várost. Az elítélt kivégzésére kitűzött napon a fogház lelkésze megbetegedett. Papra volt szükség, aki az elítéltet vigasztalja utolsó perceiben. A plébánost kérték fel. Az történt, hogy a plébános visszautasította a kérelmet és azt mondta: - Ez nem tartozik rám. Jobb dolgom van, mint evvel a vásári komédiással foglalkozni; én is beteg vagyok, különben is, nekem nincs ott helyem. Közölték a püspökkel ezt a választ, aki azt felelte: - A plébános úrnak igaza van. Ez nem az ő dolga, hanem az enyém.

Azonnal a börtönbe sietett, lement a „komédiás” zárkájába, nevén szólította, megfogta kezét és beszélt vele. Az egész napot és az egész éjjelt mellette töltötte el, megfeledkezve táplálékról és álomról, imádkozva Istenhez az elítélt lelkiüdvéért és kérve a halálraítéltet, hogy ő is imádkozzék a saját üdvéért. A legvigasztalóbb igazságokat mondta neki, azokat, amelyek a legegyszerűbbek. Atya volt, fivér, barát; püspök csak annyiban, hogy áldást adott. Mindenre megtanította őt, amikor megerősítette és vigasztalta. Ez az ember kétségbeesetten ment a halálba. A halál az ő számára olyan volt, mint egy mélység. Amikor ott állt remegve a gyászos küszöbön, irtózattal fordult hátra. Nem volt elég tudatlan ahhoz, hogy teljesen közömbös legyen. elítéltetése, ez az irtózatos megrendítés, imitt-amott valahogy meghasította azt a válaszfalat, amely bennünket a dolgok titokzatosságától elválaszt és amelyet életnek nevezünk. Szünet nélkül kitekintett e világból ezeken a végzetes hasadékokon keresztül és csak homályt látott. A püspök világosságot mutatott neki.

Másnap, amikor a szerencsétlenért jöttek, a püspök ott volt. Vele ment. Megmutatta magát a tömegnek ibolyaszínű püspöki palástjában, püspöki keresztjével a nyakában, a szerencsétlen, megkötözött elítélt oldalán.

Felszállt melléje a szekérre, felment vele a vérpadra. Az elítélt, aki előző este oly lesújtott és komor volt, felderült. Érezte, hogy lelke megbékült és remélt Istentől. A püspök megölelte és abban a pillanatban, amikor a bárd lecsapni készült, azt mondta neki: - Azt, akit ember megöl, Isten feltámasztja, akit testvérei üldöznek, megtalálja az Atyát. Imádkozzék, higyjen, lépjen be az életbe, az Atya ott van!

Amikor a püspök leszállt a vérpadról, volt valami tekintetében, amitől a nép visszahátrált. Nem lehetett tudni, mi volt csodálatraméltóbb: a sápadtsága-e, vagy méltóságteljessége. Hazatérve abba a szerény lakba, amelyet mosolyogva „palotájának” nevezett, azt mondta nővérének: - Most főpapi teendőt végeztem.

Mivel a legmagasztosabb dolgok azok, amelyeket gyakran legkevésbé értenek meg, voltak a városban emberek, akik a püspöknek ezen viselkedésére téve megjegyzést, azt mondták: - Ez pózolás. Ez különben csak a szalonokban hangzott el. A nép, amely nem tud rosszindulatú lenni szent cselekményekkel szemben, meg volt hatva és bámulattal adózott a püspöknek.

Ami a püspököt illeti, őt megrázta a guillotine látványa és sok időbe tellett, amíg ezt kiheverte.

A vérpadban, amikor ott áll felszerelve, tényleg van valami, ami látomásokat kelt. Lehet az emberben bizonyos közönyösség a halálbüntetéssel szemben, nem tudva magát elhatározni, hogy igen-e, vagy nem, de ha saját szemünkkel láttuk a guillotinet, ez a látvány erősen megráz és dönteni kell, hogy mellette foglalunk-e állást vagy ellene. Vannak, akik csodálják, mint de Maistre, mások irtóznak tőle, mint Beccaria. A guillotine a törvény konkretizálása; megtorlásnak nevezi magát; nem semleges és nem hagyja, hogy az ember semleges maradjon. Aki megpillantja, azon minden borzongások legtitokzatosabbika fut végig. Valamennyi társadalmi kérdés ezen bárd körül csoportosítja kérdezősködése csattanóját. A vérpad látomás. A vérpad nem ácsmű, nem gép, a vérpad nem fából, vasból és kötelekből készült élettelen szerkezet. úgy látszik, mintha valami, nem tudom milyen, sötét szándékú lény volna; azt ember azt mondaná, hogy ez az összeácsolt állvány lát, hogy ez a gép hall, ez a szerkezet megért, hogy ez a fa, ez a vas, ezek a kötelek akarnak. Abban a borzalmas álmodozásban, amelybe jelenléte taszítja a lelket, a vérpad rettentőnek látszik, mintha beleavatkoznék abba, amit tesz. A vérpad a hóhér bűntársa; elnyel; húst fal, vért iszik. A vérpad valami szörnyetegféle, melyet a bíró és az ács készít, kísértet, melynek élete mintha azon halálokból lenne összetéve, amelyeket előidézett.

A hatás, amelyet keltelt, éppoly mély volt, mint iszonyatos; a kivégzést követő napon és még sok napon utána, a püspök levertnek látszott. A gyászos pillanatban a püspökön észlelt, szinte magával ragadó ünnepélyesség eltűnt, a társadalmi igazságszolgáltatás rémképe azonban nem távozott előle. Ő, aki rendszerint minden dolgát olyan sugárzó megelégedettséggel végezte, mintha szemére vetne magának valamit. Voltak pillanatok, amikor önmagában beszélt és félhangosan komor monológokat dünnyögött. Íme, az egyik ilyen monológ, amelyet nővére hallott egy este és megjegyzett: - Nem hittem, hogy ilyen borzalmas. Helytelen dolog, ha az ember annyira feloldódik az isteni törvényben, hogy többé nem veszi észre az emberi törvényt. A halál csak az Istené. Milyen jogon nyúlnak az emberek ehhez az ismeretlen dologhoz?

Az idők folyamán ezek a benyomások enyhültek és valószínűleg kitörlődtek. Azonban megfigyelték, hogy a püspök ettől fogva elkerülte, hogy a végrehajtás színhelyén áthaladjon.

Minden órában lehetett Myriel urat a betegek és haldoklók ágyához hívni. Tudatában volt, hogy ott vár reá legnagyobb kötelessége és legnagyobb munkája. Az özvegyi, vagy elárvult családoknak nem kellett hívniuk, magától jött. Értett hozzá, hogy leüljön a férj mellé, aki elvesztette feleségét, akit szeretett, az anya mellé, aki elvesztette gyermekét és hosszú órákon át hallgasson. Ahogy tudta, hogy mikor van az ideje annak, hogy hallgasson, úgy tudta azt is, hogy milyen percben beszéljen. Ó, csodás vigasztaló! Nem kísérelte meg, hogy a felejtés által törülje el a bánatot, hanem úgy, hogy megnövelte és a reménység által méltóságteljessé tette. Azt mondta: - Vigyázzatok arra, hogy milyen módon fordultok a halottak felé. Ne gondoljatok arra, ami elrothad. Nézzetek szilárdan. Észre fogjátok venni az Ég magasságában szeretett halottatok eleven fényét. - Tudta, hogy a hit egészséges. Iparkodott tanáccsal ellátni és vigasztalni a kétségbeesett embert oly módon, hogy az ujjával mutatott rá a lemondó emberre és igyekezett átalakítani a fájdalmat, amely a bensejében lévő gödröt szemléli, megmutatván azt a fájdalmat, amely egy csillagra tekint.

V. Monseigneur Bienvenu túlságos sokáig hordja reverendáit

Myriel úr belső élete ugyanazon gondolatokkal volt telve, mint közélete. Aki közelről láthatta, annak számára komoly és elragadó látvány volt az az önkéntes szegénység, amelyben Digne püspöke élt.

Mint minden aggastyán és mint a gondolkodók legnagyobb része, ő is keveset aludt. Ez a rövid álom mély volt. Reggel egy óra alatt rendbe szedte magát, aztán misét mondott akár a székesegyházban, akár saját oratóriumában. Mise végeztével egy darab rozskenyeret evett reggelire, melyet tehenei tejébe mártogatott. Aztán dolgozott. A püspök nagyon elfoglalt ember; mindennap fogadni kell a püspökség titkárját, aki rendszerint kanonok és majdnem mindennap fogadni kell a nagyvikáriusait. Kongregációkat kell ellenőriznie, kiváltságokat adnia, az egész egyházmegyei könyvtárt megvizsgálni, parókiálisakat, egyházmegyei katekizmusokat, órakönyveket stb., rendeleteket kell megírnia, prédikációkat jóváhagyni, plébánosok és polgármesterek között összhangot teremteni, egyházi levelezést, közigazgatási levelezést ellátni egyik oldalon az állammal, másik oldalon a szentszékkel - ezer dolga van.

Azt az időt, amelyet ez az ezer teendő, a hivatalos dolga és az imakönyve meghagyott neki, mindenekelőtt a szükségben szenvedőknek, a betegeknek és lesújtottaknak szentelte, azt az időt pedig, amit a lesújtottak, a betegek és nélkülözők meghagytak, a munkának szánta. Hol a földet művelte kertjében, hol olvasott vagy irt. Csak egy szava volt a munkának e két fajtájára: úgy nevezte ezt, hogy „kertészkedni”. - Az elme is kert - mondotta.

Délben ebédelt. Az ebéd hasonlított a reggelihez. Két óra felé, ha szép idő volt, kiment és gyalog sétált a környéken, vagy a városban, gyakran látogatott a romok közé. Egyedül lehetett látni járni, egészen elmerülve gondolataiba, lesütött szemmel, hosszú botjára támaszkodva ibolyaszínű, puha szövetű, vattázott jó, meleg köpenyben, sötétlila reverendában, nagy cipőkben, lapos, háromszögletű kalapjával, amelynek szögletéről három aranymakk lógott le zöld zsinóron.

Mindenütt ünnepnek tekintették, ha megjelent. Azt lehetne mondani, hogy az ő elvonulásának valami felmelegítő és megvilágosító hatása volt. A gyermekek és aggok éppúgy az ajtók küszöbére mentek a püspök kedvéért, mint ahogy a nap kedvéért teszik. Ő megáldott és őt is áldották. Akinek valamire szüksége volt, annak az ő házát mutatták meg.

Hébe-hóba megállt, megszólította a kisfiúkat és kislányokat, rámosolygott az anyákra. Ameddig a pénze tartott, a szegényeket látogatta; ha a pénze elfogyott, a gazdagokat kereste fel.

Minthogy nagyon soká hordta a reverendáit és nem akarta, hogy ezt észrevegyék, sohasem ment a városba máskép, mint lila gallérjában. Nyáron ez kissé terhére volt.

Este félkilenckor nővérével vacsorázott és Magloire asszony, aki a hátuk mögött állt, szolgált fel az asztalnál. Semmi sem lehetett szerényebb, mint ez az étkezés. Ha mégis a püspök vendégül látta egyik plébánosát, akkor Magloire asszony kihasználta az alkalmat, hogy Monseigneurnek valami kitűnő halat tálaljon fel a tavakból, vagy valami finom vadat a hegységből. Minden plébános ürügy volt egy jó vacsorára; a püspök hagyta, hogy így legyen. Máskor étrendje kizárólag csak vízben főtt főzelékekből és olajos levesből állott. Mondták is a városban: Ha a püspök nem eszik plébános-kosztot, akkor trappista-koszton él.

Vacsora után egy félóráig elcsevegett Baptistine kisasszonnyal és Magloire asszonnyal; aztán visszavonult a szobájába és nekilátott az írásnak; hol papírszeletekre irt, hol pedig valamely könyv margójára. Olvasott ember volt és kissé tudós is. Öt vagy hat elég furcsa kéziratot hagyott hátra; többek közt egy értekezést a Genesis verséről: Kezdetben az úr elméje lebegett a vizeken. Három szöveget állít szembe ezzel a verssel: az arab fordítást, amely úgy szól, hogy: Az Isten szelei fújdogáltak; Flavius Josephusét, aki azt mondja: A magasból szél jött Istentől és végig száguldott a földön; és végül Onkelos kaldeus parafrázisát, amely így hangzik: Istentől jövő szél csapkodta a vizek felszínét. Egy másik értekezésben azokat a teológiai műveket tárgyalja, amelyeket Hugo ptolomeusi püspök, e könyv szerzőjének üknagybátyja irt és kimutatja, hogy azokat a különböző művecskéket, amelyek de Barleycourt álnéven jelentek meg az utolsó században, ennek a püspöknek kell tulajdonitani.

Néha valamely olvasmány közepén, bármilyen könyv is volt a kezében, hirtelen mély elmélkedésbe merült, amelyet csak azért hagyott abba, hogy néhány sort írjon akár annak a könyvnek a lapjaira. Ezek a sorok gyakran semmiféle összefüggésben nem voltak azzal a könyvvel, amelybe írattak. Előttünk van egy feljegyzés, amelyet ő irt egy negyedrét alakú könyv margójára, amely könyvnek a címe: Lord Germainnek Clinton és Cornwallis tábornokokkal és az amerikai állomás admirálisaival folytatott levelezése. Versailles-ban, Poinçot könyvárusnál és Párizsban Pissot könyvárusnál, az Augustinusok rakpartján.

Íme a feljegyzés:

„Ó Te, aki vagy!

Az ekléziasztikus Mindenhatónak nevez; a Makkabeusok Teremtőnek hívnak, az eféziusiakhoz intézett levélben Szabadságnak neveznek, Baruch Végtelennek mond, a Zsoltárokban Bölcsességnek és Igazságnak neveznek, János Világosságnak nevez, a Királyok Könyve úrnak szólít, az Exodus Gondviselésnek, a Leviatán Szentségnek, Esdras Igazságosságnak, a teremtés Istennek nevez; de Salamon Irgalmasnak nevez és valamennyi neved között ez a legszebb.”

Este kilenc óra tájt a két nő visszavonult és felment szobáiba az emeletre, egyedül hagyva reggelig a püspököt a földszinten.

Itt szükséges, hogy pontos képet adjunk Digne püspökének lakásáról.

VI. A ház, amelyben lakott

A ház, amelyben lakott, mint mondtuk, a földszintből és egy emeletből állott három helyiség volt a földszinten, három szoba az emeleten, e fölött pedig egy gabonapadlás. A ház mögött néhány négyszögöles kert. A két nő az első emeletet foglalta el; a püspök lent lakott. Az elülső helyiség, amely az utcára nyílt, ebédlőül szolgált neki, a második hálószoba volt és a harmadik az imaszobája. Nem lehetett ebből az imaházból úgy távozni, hogy ne kelljen a hálószobán átmenni, sem távozni a hálószobából anélkül, hogy az ember ne haladjon keresztül az ebédlőn. Az imaszoba mélyén zárt alkóv volt egy ággyal, vendéglátás esetére. A püspök úr ezt az ágyat azoknak a vidéki plébánosoknak szokta felajánlani, akiket plébániájuk ügyei, vagy szükségletei Digne-be vezettek.

A kórház gyógyszertárát, mely az épülethez tapadó kis házacska volt és a kertre nézett, konyhává és éléskamrává alakították át.

Volt ezenkívül a kertben egy istálló is, amely a kórháznak egykor konyhául szolgált és a püspök két tehenet tartott benne. Akármennyi is volt a tej, amit a két tehén adott, a püspök minden reggel változatlanul átküldte a felét a kórház betegeinek. - Megfizetem a tizedemet, - mondta.

A szobája elég nagy és elég nehezen fűthető volt a hideg időszakban. Minthogy a tűzifa elég drága Digne-ben, a püspök kieszelte, hogy a tehénistállóban deszkákkal egy zárt helyiséget rekesztetett el magának. Itt töltötte el nagyon hideg időben estéit. Úgy nevezte ezt, hogy az ő téli szalonja.

Éppúgy, mint az ebédlőben, ebben a téli szalonban sem volt más bútor, mint egy négyszegletű, festetlen fenyőfaasztal és négy szalmaszék. Az ebédlőben ezenkívül rózsaszínű vízfestékkel befestett ócska tálaló is volt. A tálalónak ehhez hasonló, annak rendje szerint fehér terítőkkel és hamis csipkékkel letakart párjából csinálta a püspök az ő oltárát, amely imaszobáját díszítette.

Az ő gazdag hívei és a digne-i ájtatos nők gyakran raktak össze pénzt egy szép új oltárra monseigneur imaszobája részére, de a püspök úr mindannyiszor elfogadta a pénzt és odaadta a szegényeknek. - A legszebb oltár, - mondta - egy megvigasztalt szerencsétlen ember lelke, amely Istennek ad hálát.

Két szalmafonatú imaszék volt az imaszobájában és egy ugyancsak szalmafonatú karosszék a hálószobájában. Ha véletlenül úgy esett, hogy hét vagy nyolc személyt fogadott egyidőben, a prefektust vagy a tábornokot, vagy az ott állomásozó ezred parancsnokát, vagy a kis szeminárium néhány növendékét, az istállóba kellett menni és a téli szalonból elhozni a székeket, az imaházból az imaszékeket és a karosszéket a hálószobából; ily módon összesen tizenegy széket lehetett összeszedni a látogatók számára. Minden új látogató érkeztekor hoztak egy széket.

Megtörtént néha, hogy tizenketten voltak a látogatók, ekkor a püspök úgy mentette meg a helyzetet, hogy ha tél volt, a kandallóhoz állt, nyáron pedig a kertbe, sétára hívta a vendégeket.

Volt ugyan a zárt alkóvban még egy szék, de abból a fele szalma hiányzott és ennek a széknek csak három lába volt, ami miatt csak a falhoz támasztva lehetett használni. Baptistine kisasszonynak is volt ugyan a szobájában egy nagyon nagy öblös karosszéke, melynek a fája valamikor aranyozott is volt és amely virágos szövettel volt bevonva, de ezt a kerevetszerű széket az ablakon át kellett az első emeletre vinni, mert a lépcső nagyon keskeny volt; tehát nem lehetett szükség esetén a kisegítő bútorok közé számítani.

Baptistine kisasszonynak régi vágya volt, hogy egy mahagóni szalongarnitúrát vásárolhasson, mely sárga, rózsás utrechti bársonnyal lenne kárpitozva és gólyalábakon állna és kanapé is volna hozzá. De ez legalább ötszáz frankba került volna és tekintve, hogy e célra öt év alatt csak negyvenkét frankot és tíz sous-t tudott félretenni, végül is lemondott róla. Elvégre is, kinek teljesednek a vágyai?

Nem lehet valami egyszerűbbet elképzelni, mint a püspök hálószobája. Egy üveges ajtó, amely a kertre nyílt, szemben ezzel egy ágy; kórházi vaságy, zöld szerzs-mennyezettel; az ágy árnyékában, egy függöny mögött piperecikkek, amelyek elárulják az egykori nagyvilági úr régi, elegáns szokásait; két ajtó volt, az egyik a kandalló mellett, az imaszobába nyílt, a másik a könyvtárszekrény mellett, az ebédlőbe vitt; a könyvszekrény nagy, üvegezett szekrény, tele könyvekkel; a kandalló márványozottra festett fa s többnyire nem égett benne a tűz; a kandallóban egy pár széncsipesz, melyet két, valamikor vertezüsttel ezüstözött, girlandokkal és vésésekkel borított fogantyú díszített, ami olyas püspöki fényűzésféle volt; efölött, azon a helyen, ahová rendesen a tükröt teszik, egy kopott ezüstözésű rézfeszület állt vásott, fekete bársony alapon, lekopott aranyozású fakeretben. Az üveges ajtó mellett nagy asztal állt, téntatartóval, megrakva össze-visszahányt írásokkal, vastag könyvekkel. Az asztal előtt a szalmafonatú karosszék. Az ágy előtt egyik, az imaszobából kölcsönzött imaszék.

Az ágy két oldalán tojásdad keretben két arckép lógott a falon. A képek alatti üres helyen kicsi, aranyozott betűkkel irt felírások jelezték, hogy a két arckép közül az egyik Chaliot abbét, Saint-Claude püspökét ábrázolja, a másik pedig Tourteau abbét, Agde fővikáriusát, Grand-Champ abbéját, a Cîteaux-rendből, a chartres-i püspökségből. A püspök, mint a kórház betegeinek utódja, a szobában ott találta ezeket az arcképeket és a helyükön hagyta őket. Papok voltak, valószínűleg alapítók: két ok, hogy tisztelje őket. Mindössze azt tudta e két személyiségről, hogy a király ugyanegy napon, 1785 április 27-ikén nevezte ki az egyiket püspökké, a másikat pedig javadalmassá. Magloire asszony egyszer levette a falról a képeket, hogy leporolja és ekkor a püspök ott találta ezt a feljegyzést egy fakult, téntával, négyszögletes, megsárgult, négy ostyával Grand-Champ abbéja arcképének a hátlapjára ragasztott papírra írva.

A püspök szobája ablakán vastag vászonból való függöny volt, amely a régiségtől már annyira megrongálódott, hogy Magloire asszony egy új függöny vételének költségeit elkerülendő, kénytelen volt a függönyt a közepén egy hosszú varrással megvarrni. Ennek a varrásnak keresztalakja volt. A püspök gyakran figyelmeztetett erre. - Milyen jól esik ez! - mondta.

A ház valamennyi szobája, kivétel nélkül, úgy a földszintiek, mint az emeleten lévők, fehér, mésszel festett papírral voltak kárpitozva, ahogy a kórházakban és laktanyákban szokás.

Azonban az utóbbi években Magloire asszony a lerepedező meszes papír alatt festményeket talált, melyek Baptistine kisasszony szobáját díszítették. Mielőtt kórház lett, ez a szoba a polgárság társalgószobája volt. Ezért volt a díszítés. A szobák padlózata vörös tégla volt, amelyet minden héten szalmacsutakkal sikáltak fel az ágyak előtt. Egyébiránt ez a lakás, melyet a két nő tartott rendben, padlástól pincéig, tökéletes tisztaságú volt. Ez volt az egyetlen fényűzés, amelyet a püspök megengedett. Azt mondta: - Ez nem fosztja, meg a szegényeket semmitől sem.

Végül azonban el kell mondani, hogy abból, amije valamikor volt, megmaradt neki hat személyre szóló ezüst evőeszköze és egy nagy levesmerőkanala, amit Magloire asszony mindennap boldogan látott fényesen ragyogni a nagy, fehér asztalterítőn. És mivel itt olyannak írjuk le Digne püspökét, amilyen volt, hozzá kell tennünk, hogy nem egyszer történt meg, hogy azt mondta: - Nehezen mondanék le arról, hogy az ezüst evőkészlet nélkül egyem.

Ehhez az ezüstkészlethez hozzá kell venni két nagy, tömör ezüst gyertyatartót, amelyet egy nagynénjétől örökölt. Ezekben a gyertyatartókban két viaszgyertya volt és rendszerint a püspök kandallójának párkányán álltak. Ha valaki nála ebédelt, akkor Magloire asszony meggyújtotta a két gyertyát és az asztalra tette a gyertyatartókat.

A püspök ugyanazon szobájában, az ágya fejénél, egy kis faliszekrény volt, amelybe Magloire asszony minden este belegyömöszölte a hat pár evőeszközt és a nagy kanalat. Meg kell mondani, hogy sohasem húzták ki a szekrénykéből a kulcsot.

A kert, melyet az említett épületek kissé elcsúfítottak, négy fasorból állott, amely egymással keresztbe vonult egy lejtős mélyedés körül; egy másik fasor köröskörül haladt a kertet övező fehér fal mentén. Ezek a fasorok négy, szentjánosfákkal szegélyezett négyszögletes helyet képeztek. Háromban Magloire asszony főzeléket termelt; a negyedikbe a püspök virágokat ültetett. Itt-ott gyümölcsfák voltak.

Egyszer Magloire asszony szelíd rosszindulattal azt mondta a püspöknek: - Monseigneur, ön, aki azt akarja, hogy minden hasznos legyen, egy négyszöget haszontalannak hagy meg. Többet érne, ha itt saláta nőne, mint csokrok. - Téved, Magloire asszony, - felelte a püspök. - A mi szép, az épp oly hasznos, mint ami csak hasznos. - Szünet után hozzátette: - Talán még hasznosabb.

Ez a négyszög, amelyben három, vagy négy virágágy volt, majdnem ugyanannyira foglalta el a püspök urat, mint a könyvek. Szívesen töltött el itt egy vagy két órát, gyomlálva, nyesegetve és itt-ott lyukakat csinálva a földben, amelyekbe magvakat tett. De a hernyók irányában nem viseltetett olyan ellenséges érzülettel, mint ahogy egy kertész tette volna. Különben pedig semmiféle igényt nem tartott arra, hogy botanikus legyen. Nem ismerte a csoportokat és az összetartozandóságokat; semmiképpen a világon nem kívánt Tournefort kertészeti módszere, vagy a természetes módszer között választani; nem foglalt állást sem a kis csövekkel való öntözés mellett, az árkos öntözéssel szemben, sem Jussieu mellett Linnével szemben. Nem tanulmányozta a növényeket: szerette a virágokat. Nagyon tisztelte a tudósokat, még jobban tisztelte a tudatlanokat és anélkül, hogy valaha is szem elől tévesztette volna e kétfajta iránti tiszteletet, egész nyáron naponta megöntözte az ő virágágyait egy zöldre festett bádogkannából.

A házban nem volt kulcsra bezárható ajtó. Az ebédlő ajtaja, amely, mint mondtuk, egyenesen a székesegyház terére nyílott, valaha úgy el volt látva zárakkal és lakatokkal, mint valami börtönajtó. A püspök mindezt a lakatot levétette és ez az ajtó éjjel, éppúgy, mint nappal, csak kilincsre volt elzárva. Bármely járókelő, bármely órában lenyomhatta a kilincset. Kezdetben a két nőt erősen nyugtalanította ez a soha be nem zárt ajtó, azonban Digne püspök ura azt mondta nekik: - Tétessetek lakatokat a saját ajtajaitokra, ha nektek úgy tetszik. - A vége az volt, hogy ők is osztották a püspök bizalmát, vagy legalább is úgy tettek, mintha osztanák. Csupán csak Magloire asszony félt időnként. Ami a püspököt illeti, ott lehet találni a kifejezett, vagy legalább is erre vonatkoztatható véleményét abban a három sorban, amelyet egy bibliába, széljegyzetként irt: „Íme, az árnyalati különbség: az orvos ajtajának nem szabad sohasem csukva lenni, a pap ajtajának mindig nyitva kell lennie.”

Egy másik könyvbe, amelynek címe Az orvosi tudomány bölcselete, a következő másik feljegyzést írta: „Nem vagyok-e én is orvos, miként ők? Nekem is vannak betegeim; mindenekelőtt az enyémek az orvosok betegei, akiket ők neveznek betegeknek; aztán itt vannak a saját betegeim, akiket szerencsétleneknek nevezek.”

Még másutt így ír: „Ne kérdjétek nevét annak, aki éjjeli menhelyet kér tőletek. Azt, akinek menedékre van szüksége, legelsősorban a neve nyugtalanítja.”

Megtörtént, hogy egy érdemes plébános, nem tudom, hogy Coulonbroux, vagy pedig Pompierry plébánosa volt-e, megkockáztatta, - valószínűleg Magloire asszony unszolására - hogy egyszer megkérdezte monseigneurtől, vajon egészen biztos-e abban, hogy nem követ el bizonyos szempontból meggondolatlanságot azáltal, hogy éjjel-nappal nyitva hagyja ajtaját mindenki számára, akinek kedve telik bejönni és hogy nem fél-e attól, hogy a végén is valami baj történik egy ily kevéssé őrzött házban. A püspök szelíd komolysággal érintette meg a plébános vállát és azt felelte neki: Nisi Dominus custodierit domum, in vanum vigilant qui custodiunt eam. Aztán másról kezdett beszélni.

Szerette azt mondogatni: - Van a papnak is bravúrja, ahogy van huszárezredesi bravúr. Csakhogy - fűzte hozzá - a miénknek csendesnek kell lennie.

VII. Cravatte

Itt most magától illesztődik be egy eset, amelynek elmondását nem szabad elmulasztanunk, mivel azok közé tartozik, amikből legjobban lehet látni, hogy milyen ember volt Digne püspöke.

Azután, hogy Gaspard Bés bandáját, amely az Ollioules torkolatát bizonytalanná tette, szétszórták, Gaspard Bés egyik tisztje a hegyekbe menekült. Egy ideig néhány, Gaspard Bés bandájából való banditával a nizzai grófságban bujkált, aztán eljutott a Piemontba és hirtelen ismét felbukkant Franciaországban, Barcellonnette mellett. Először Jauzièrsben látták, később Tuiles-ben. A Joug-de-l’Aigle üregeiben rejtőzködött és innen leereszkedett az Ubaye és az Ubayette szakadékain a tanyák és falvak felé. Egészen Embrunig merészkedett, behatolt egy éjszaka a székesegyházba és kifosztotta a sekrestyét. Rablásai kétségbe ejtették a vidéket. Csendőrséget küldtek a nyomába, de hasztalan volt. Mindig megmenekült; néha fegyveresen állt ellen. Vakmerő gonosztevő volt. Minden rémségek közepette érkezett oda a püspök. Körútját végezte. Chastelarban elébe ment a polgármester és kérte, hogy forduljon vissza. Cravatte egészen Archeig és még azon túl is veszélyeztette a hegyvidéket. Csak feleslegesen tenne ki a veszélynek három vagy négy ártatlan csendőrt.

- Ezért is akarok kíséret nélkül menni, - szólt a püspök.

- Erre gondol, monseigneur? - kiáltotta a polgármester.

- Olyannyira, hogy a leghatározottabban visszautasítom a csendőrkiséretet és egy órán belül utazom.

- Utazik?

- Utazom.

- Egyedül?

- Egyedül.

- Monseigneur, ezt nem fogja megtenni!!!

- Van itt a hegységben - folytatta a püspök - egy jámbor kis község; csak tenyérnyi, amelyet már három éve nem láttam. Jóbarátaim laknak benne. Békés, derék pásztorok. Harminc őrzött kecskéből egy az övék. Nagyon csinos színes köteleket készítenek lenből és hat lyukkal bíró kis fuvolákon hegyi dalokat furulyáznak. Szükségük van rá, hogy időnként beszéljek nekik a jó Istenről. Mit mondanának egy olyan püspökről, aki fél? Mit szólnának, ha nem jönnék el?

- De, monseigneur, a rablók! Hátha találkozik a rablókkal!

- Né csak, - szólt a püspök - arra is kell gondolni. Igaza van. Találkozhatom velük. Nekik is szükségük lehel arra, hogy a jó Istenről beszéljenek velük.

- Monseigneur, hiszen ez egy rablóbanda! Ez egy farkascsorda!

- Polgármester úr, lehet, hogy éppen ennek a csordának tesz pásztorává Jézus. Ki tudja a gondviselés szándékát?

- Monseigneur, ki fogják fosztani.

- Nincs semmim.

- Megölik.

- Egy jámbor öreg papot, aki az olvasóját morzsolgatva halad arra? Ugyan? Mire volna jó?

- Istenem, ha mégis találkozik velük!

- Akkor alamizsnát kérek tőlük a szegényeim számára.

- Monseigneur ne menjen, az Isten szerelmére! Az életét kockáztatja.

- Csak erről van szó, polgármester úr? Nem azért vagyok a világon, hogy a magam életét őrizzem, hanem, hogy a lelkekre vigyázzak.

Hagyni kellett, hogy tegyen, amit akar. Elment, csupán egy gyermek kíséretében, aki ajánlkozott, hogy megmutatja az utat. Makacssága feltűnést keltett a vidéken és nagyon megrémítette az embereket.

Nem akarta magával vinni sem nővérét, sem Magloire asszonyt. Öszvéren haladt át a hegységen, nem találkozott senkivel sem és ép egészségben érkezett „jó barátaihoz”, a pásztorokhoz. Tizenöt napig maradt ott, prédikálva, az ügyeket rendezve, tanítva, erkölcsöket javítva. Amikor távozása közeledett, elhatározta, hogy ünnepélyes Te Deumot mond. Beszélt erről a plébánossal. De hogyan csinálják meg? Nem volt püspöki ornátus. Csak egy nyomorúságos falusi sekrestyét bocsátottak rendelkezésére és néhány ócska miseruhát, kopott damasztból, hamis rojtokkal díszítve.

- Ó, sebaj! - szólt a püspök. Azért csak hirdessük ki plébános úr a prédikációban a mi Te Deumunkat. Majd elintézzük így is.

Kerestek felszerelést a környékbeli templomokban. De ennek az összes szegény parókiáknak összegyűjtött templomi kincsei nem voltak elégségesek arra, hogy egy székesegyházi énekest illendően beléjük öltöztessenek.

Miközben emiatt nagy zavarban voltak, egy nagy ládát hoztak és tettek le az egyházgondnoknál a püspök úr részére. A ládát két ismeretlen lovasember hozta, aki azonnal ismét távozott. Kinyitották a ládát; arannyal átszőtt papi palást volt benne, gyémántokkal díszített mitra, püspöki kereszt, pompás feszület. Mindezt a főpapi öltönyt egy hónappal ezelőtt az embruni Notre Dame kincseskamrájából lopták el. A ládában volt egy darab papíros is, amelyre a következő szavak voltak írva: Cravatte monseigneur Bienvenunek.

- Ugye megmondtam, hogy elintézzük valahogy! - szólt a püspök. Aztán mosolyogva tette hozzá: Aki megelégszik plébánosi gallérral, annak az Isten püspöki palástot küld.

- Monseigneur, dünnyögte a plébános felvetve fejét - az Isten, vagy az - ördög.

A püspök merően nézett a plébánosra és szilárdan ismételte: - Isten!

Amikor visszatért Chastelarba, az egész út hosszán kíváncsian jöttek az emberek, hogy lássák. A chastelari presbiternél viszontlátta Baptistine kisasszonyt és Magloire asszonyt és így szólt nővéréhez: - Nos, hát, nem volt igazam? A szegény pap üres kézzel ment az ő szegény hegyi lakóihoz és tele kezekkel jön vissza. Elutaztam csupán Istenben bizakodva és egy székesegyház kincseit hozom vissza.

Este, lefekvés előtt még így szólt: - Ne féljünk soha a holnaptól, sem a gyilkosoktól. Ezek csak külső veszélyek, csekély veszélyek. Féljünk önmagunktól. Az előítéletek, ezek a valódi tolvajok, a bűnök, ezek a gyilkosok. A nagy veszélyek ott vannak a saját bensőnkben. Mit tesz az, ha a fejünket, vagy erszényünket fenyegetik! Csak avval törődjünk, ami a lelkünket fenyegeti.

Aztán nővéréhez fordult: - Nővérem, a pap sohase éljen elővigyázati rendszabályokkal a jövőre nézve. Azt, ami a jövőben történik, Isten engedi meg. szorítkozzunk csak arra, hogy Istenhez imádkozzunk, ha úgy hisszük, hogy veszély fenyeget. Kérjük őt, nem saját magunk miatt, hanem azért, hogy felebarátunk ne essék bűnbe miattunk.

Egyébként ritkán történtek események a püspök életében. Elmondjuk azokat, amelyekről tudunk; de rendesen avval telt el ideje, hogy ugyanazt tette ugyanazon pillanatokban. Egy évének a hónapja olyan volt, mint egy napjának az órája.

Ami azt illeti, hogy mi lett az embruni székesegyház „kincsével”, zavarba hoznának, ha többet kérdeznének. Nagyon szép, csábító holmik voltak és nagyon jók arra, hogy ellopják őket a szegények hasznára. Különben már úgy is el voltak lopva. A kaland egyik fele be volt fejezve; már csak az volt hátra, hogy a lopás irányát megváltoztassák és egy kis utat csináljanak neki a szegények felé. Mi nem állítunk egyébiránt semmit e tekintetben. Csak annyit jegyzünk meg, hogy a püspök iratai közt találtak egy elég homályos értelmű feljegyzést, amely talán erre az ügyre vonatkozik és a következőképpen hangzik: A kérdés az, hogy tudjuk, vajon ezt a székesegyháznak kell-e visszaadni, vagy a kórháznak adandó.

VIII. Bölcselkedés ivás után

Az a szenátor, akiről előbb szó volt, hír szerint olyan ember volt, aki semmit sem tekintve, egyenesen gázolt át az útjába eső minden olyan akadályon, amelyet lelkiismeretnek, méltányosságnak, igazságosságnak, kötelességnek neveznek; egyenesen haladt célja felé anélkül, hogy egyszer is eltért volna útjáról, amely előbbre jutása és érdeke felé vezetett. Ügyvivő volt hajdanában, akinek sikerei voltak, egészben véve nem rossz ember, aki fiainak, vőinek, rokonainak, sőt még barátainak is minden apró szívességet megtett, amit tudott; okosan a jó oldalait ragadva meg az életnek, a jó alkalmakat, váratlan szerencsét. A többit elég ostobának tartotta. Szellemes volt és éppen eléggé olvasott ahhoz, hogy Epikurosz tanítványának tartsa magát, habár talán csak Pigault-Lebrun terméke volt. szívesen és kellemesen nevetett, a végtelen és örökös dolgokon és a püspöknek, ennek a derék embernek a „rögeszméin”. Ugyanilyen szeretetreméltó fölényeskedéssel nevetett néha ezeken a püspök úr jelenlétében is, aki hallgatott.

Nem tudom, milyen félhivatalos szertartás alkalmával xxx grófnak (ezen szenátornak) és Myriel úrnak a prefektusnál kellett ebédelnie. A desszertnél a szenátor kissé emelkedett hangulatban, bár megőrizve méltóságát, felkiáltott:

- Teringettét, püspök úr, csevegjünk. Egy püspök és egy szenátor nehezen nézhet egymásra anélkül, hogy hunyorítson egyet a szemével. Mi két augur vagyunk. Egy vallomást fogok önnek tenni. Nekem megvan a magam filozófiája.

- És igaza van - felelte a püspök. - Az ember aszerint alszik, amilyen a filozófiája. Ön bíbor ágyon fekszik, szenátor úr.

A szenátor felbátorodva, folytatta:

- Legyünk jó fiuk.

- Jó ördögök - szólt a püspök.

- Kijelentem önnek - tért a tárgyra a szenátor, hogy d’Argens márki, Pyrrhon, Hobbes és Naigeon úr nem silány fickók. A könyvtáramban ott van valamennyi filozófusom aranymetszetű kötésben.

- Mint amilyen önmaga is, gróf úr - vágott közbe a püspök.

A szenátor folytatta:

- Gyűlölöm Diderot-t; eszmerágó, szavaló és forradalmár, aki alapjában hisz Istenben és bigottabb, mint Voltaire. Voltaire kigúnyolta Needhamot és nem volt igaza; mert Needham angolnái bebizonyítják, hogy Isten fölösleges. Egy cseppnyi ecet egy kanál liszt-tésztában már megadja a fiat lux-ot. Képzelje el a kanalat nagyobbnak és a cseppet kövérebbnek és ott van a világ. Az ember az angolna. Akkor hát mire jó az örök Atya? Püspök úr, engem Jehova hipotézise untat. Csak arra jó, hogy sovány embereket teremtsen, akik üresen gondolkodnak. Le avval a nagy Mindenséggel, amely gyötör engem! Éljen a Semmi, amely békén hagy! Kettőnk közt, hogy őszintén szint valljak és hogy meggyónjak lelkiatyámnak, ahogy illik, megvallom, nekem megvan a magam józan esze. Nem vagyok bolondja az ön Jézusának, aki minduntalan lemondásról és önfeláldozásról prédikál. A zsugori tanácsa a koldusnak. Lemondás! miért? Áldozat! minek? Nem látom, hogy az egyik farkas feláldozná magát a másik farkas boldogságáért. Maradjunk hát meg a természetnél. Mi a csúcson vagyunk; legyen hát felsőrendű filozófiánk. Mire jó a magasban lenni, ha az ember nem lát messzebbre, mint a többi ember orra hegye? Éljünk vígan. Az élet minden. Hogy az embernek még egy másik élete is legyen ott fenn a magasban, vagy lenn, abból egy árva szót sem hiszek el. Ó, amikor az önfeláldozást és a lemondást ajánlják nekem, mindenre vigyáznom kell, amit csak teszek, törnöm kell a fejemet afelett, hogy mi jó, mi rossz, mi helyes, mi helytelen, a fas és nefas fölött. És miért? Mert felelnem kell tetteimért. Mikor? Halálom után. Mily szép álom! A halálom után ugyan megfoghatnak. Emeltessen fel egy maroknyi hamut egy árnyékkéz által. Mondjuk meg az igazat, mi, akik a kiválasztottak vagyunk és fellebbentettük Isis köntösét: nem létezik sem jó, sem rossz: vegetálás van. Keressük a megfoghatót. Szedjük szét a dolgokat teljesen. Hatoljunk a dolog mélyére, az ördögbe is! Ki kell szaglászni az igazságot, kiásni a föld alól és megragadni. Akkor kiváló örömöket nyújt az embernek. Akkor az ember erőssé lesz és az ember halhatatlansága egy olyan „hallgass - ha - esik”. Ó, milyen pompás ígéret! Bízzál benne. Milyen jó dolga lesz Ádámnak! Az ember lélek, angyal lesz, kék szárnyai lesznek a vállain. Segítsen ki! nem Tertullius mondja-e, hogy az üdvözültek egyik csillagról a másikra fognak menni? Legyen. Az emberből a csillagok bolygócskái lesznek. És aztán meglátják az Istent. Ta-ta-ta. Unalmasság ez az egész Paradicsom. Isten egy szörnyű bárgyúság. Nem jelenteném ezt ki a Moniteur-ben, teringettét, de elsuttogom barátok között. Feláldozni a földet az édenért annyi, mint elengedni a zsákmányt az árnyékért. A végtelenség bolondjának lenni! nem is oly ostoba dolog. Én tagadom. Engem gróf Tagadás szenátor úrnak hívnak. Voltam a születésem előtt? Nem. Leszek a születésem után? Nem. Mi vagyok? Egy kevés por, mely szervezetté van összetéve. Mi dolgom van ezen a földön? Választhatok. Szenvedni, vagy élvezni. Hova vezet a szenvedés? A semmibe. De szenvedtem. Hova vezet az élvezet? A semmibe. De élveztem. Válaszoltam. Az embernek falónak kell lennie, vagy felfaltnak. Én falok. Többet ér fognak lenni, mint fűnek. Ez az én okosságom. Ami után, menj, ahogy löklek, a sirásó ott van és a Pantheon a mi számúnkra, minden belekerül a nagy lyukba. Vége. Finis. Teljes felszámolás. Jön az eszméletlenség pontja. A halál halott, higyje el nekem. Hogy ott volna valaki, akinek mondanivalója lenne számomra? Nevetek, ha rágondolok. Dajkamesék. Kéményseprő a gyermekeknek, Jehova a felnőtteknek. Nem. A mi holnapunk a sötétség. A síron túl már csak egyenlő semmik vannak. Az ember lehetett Sardanapal vagy Vincent de Paul, ugyanolyan semmi lesz. Ez az igazság. Ezért éljünk, ez a fő. Használja ki az idejét míg tart. Valóban, mondom önnek, püspök úr, megvan a filozófiám és megvannak a filozófusaim. Nem hagyom magam befonni együgyűségekkel. Mindezek után kell valami azok számára, akik lent vannak, a mezítlábasok, a keveset keresők, a nyomorgók számára. Odaadják nekik időtöltésül a legendákat, az ábrándokat, a lélekről, a halhatatlanságról, a Paradicsomról, a csillagokról szóló meséket. Ezen rágódnak. Ráteszik a száraz kenyerükre. Akinek nincs semmije, annak ott van a jó Isten. Ez igazán a legkevesebb. Egyáltalán nem teszek ellenvetést, de magam számára megtartom Naigeon urat. A jó Isten maradjon a népnek.

A püspök tapsolt.

- Ez aztán a beszéd! - kiáltott fel. Micsoda kitűnő dolog és igazán csodás ez a materializmus! Nem akárkiben lehet meg. Ó, ha az emberben megvan, akkor nem botor, az ember akkor nem hagyja magát ostobán számkivetni, mint Kátó, vagy megkövezni, mint István, sem megégetni, mint Jeanne d’Arc. Azok, akiknek sikerült elsajátítani ezt a csodálatos materializmust, megvan az az örömük, hogy felelőtlennek érzik magukat és azt gondolhatják, hogy mindent elnyelhetnek minden aggodalom nélkül, az állásokat, a színekurákat, a méltóságokat, az egyenes vagy görbe úton szerzett hatalmat, a költséges cáfolatokat, a hasznos árulásokat, a lelkiismeretnek jóízű megalkuvásait és amikor a sírba lépnek, megszűnik az emésztésük. Milyen kellemes ez! Nem az ön számára mondom ezt, szenátor úr. Azonban lehetetlen önt nem üdvözölni. Önöknek, nagyuraknak, mondja ön, saját filozófiájuk van saját maguk számára, kiváló, kifinomult, csak a gazdagoknak hozzáférhető filozófiájuk, mely mindenféle mártással jó és amely csodálatosan ragadja meg az élet gyönyörűségeit. Ezt a filozófiát a mélységekből vették és különleges kutatók ásták ki. De önök jó fejedelmek és nem helytelenítik, hogy az Istenben való hit legyen a nép filozófiája, olyanformán körülbelül, hogy a liba gesztenyével legyen a szegény ember szarvasgombás fácánpecsenyéje.

IX. Ahogy a nővér leírja a fivért

Hogy fogalmat nyújtsunk Digne püspök urának belső háztartásáról és a módról, amellyel ez a két szent lány alávetette cselekményeit, gondolatait, sőt a könnyen megrémíthető nők ösztöneit is a püspök akaratának, anélkül, hogy a püspöknek csak annyi fáradságot is kellett volna vennie, hogy beszéljen akarata kifejezése végett, nem tehetünk okosabbat, mint hogy leírjuk itt Baptistine kisasszonynak egy levelét, amelyet de Boischevron vikomteszhez, gyermekkori barátnőjéhez intézett. Ez a levél kezeink közt van.

Digne, 18... december 16.

„Jó asszonyom, nem múlik el nap, hogy ne beszélnénk önről. Eléggé szokásból is, de van még egy oka. Képzelje el, hogy Magloire asszony a mennyezet és falak leporolása és lemosása közben felfedezéseket tett; immár a mi két, régi, meszelt papírral tapétázott szobánk nem éktelenítene el egy olyan kastélyt sem, mint az öné. Magloire asszony letépte az egész papírost. Volt valami alatta. Az én szalonom, amelyben nincs bútor és amelyet csak arra használunk, hogy kiteregessük benne a fehérneműt a mosás után, tizenöt láb hosszú és tizennyolc láb széles négyszög és a mennyezete valaha aranyozással volt kifestve, gerendás, mint az öné. Vászonnal volt fedve abból az időből, amikor még kórház volt. Végül faburkolatú, mint nagyanyáink idejében. De az én szobámat látni kell. Magloirené fölfedezett legkevesebb tíz egymásfölé ragasztott papíros alatt néhány festményt, amely anélkül, hogy jó lenne, tűrhető. Az egyik festmény Télemakhoszt ábrázolja, amikor Minerva fogadja őt. Aztán ugyancsak Télemakhosz egy kertben. Elfelejtettem a kert nevét. Végül az egyik kép a római hölgyek valami estélyét ábrázolja. Mit mondjak? vannak rajta római férfiak, nők (itt egy szó olvashatatlan) egész kíséretükkel. Magloire asszony mindezt kihámozta és a nyáron majd ki fog javítani néhány kis sérülést, felfrissít mindent és az én szobám igazi múzeum lesz. Magloire asszony még két régi divatú fakonzolt is talált a magtár egyik sarkában. Két darab hatfrankos tallért kértek az újraaranyozásért, de sokkal jobb lesz, ezt a pénzt a szegényeknek adni; különben is nagyon csúnya és én jobban szeretnék egy kerek mahagóni asztalt.

Mindig nagyon boldog vagyok. A fivérem oly jó. Mindenét, amije van, a nélkülözőknek és betegeknek adja. Nagy zavarban vagyunk. Ezen a vidéken nagyon kemény hideg van télen és mindenképpen kell valamit tenni azokért, akik hiányt szenvednek. Mi körülbelül el vagyunk látva fűtéssel és világítással. Láthatja, hogy ezek nagy előnyök.

Fivéremnek meg vannak a maga szokásai. Amikor elbeszélget, azt mondja, hogy egy püspöknek ilyennek kell lennie. Képzelje el, hogy a ház kapuja soha sincsen bezárva. Az jön be, aki akar, és aki jön, az mindjárt ott van a fivéremnél. Nem fél semmitől sem, még éjjel sem. Ez az ő bravúrja, ahogy ő mondja.

Azt akarja, hogy én se féljek miatta, Magloire asszony se féljen. Mindenféle veszélynek kiteszi magát, még azt sem akarja, hogy eláruljuk, ha ezt észrevesszük. Meg kell őt érteni.

Esőben is elmegy hazulról, a lucsokban járkál, télen utazik. Nem fél sem a sötétségtől, sem a gyanús utaktól, sem útonállásoktól.

Múlt évben egészen egyedül ment egy rablók által ellepett vidékre. Nem akart minket magával vinni. Tizenöt napig maradt távol. Amikor visszajött, semmi baja sem volt, pedig már halottnak hitték, azonban jól érezte magát és azt mondta: - Íme, hogyan raboltak ki! És kinyitott egy bőröndöt, amely tele volt az embruni székesegyház kegyszereivel, amelyeket a rablók neki ajándékoztak.

Ezúttal visszafelé jövet, minthogy néhány mérföldre elébe mentem más barátaival együtt, nem állhattam meg, hogy ne pirongassam kissé meg, persze volt rá gondom, hogy csak akkor beszéljek, amikor a kocsi zajt csinál, nehogy más is meghallja.

Első időben azt mondottam magamban: nincs veszély, amely megállítsa, rettenetes ember. Most már végül hozzászoktam. Jelt adok Magloire asszonynak, hogy ne mondjon ellent. Ő úgy kockáztatja az életét, ahogy ő akarja. Én elvezetem tőle Magloire asszonyt, visszamegyek a szobámba, imádkozom érte és elalszom. Nyugodt vagyok, mert jól tudom, hogy ha vele valami szerencsétlenség történnék, az az én végemet is jelentené. Elmennék az én fivéremmel és püspökömmel. Magloire asszonynak már több fáradságába került, mint nekem, hogy megszokja azt, amit ő, a püspök úr könnyelműségnek nevez. De most már Magloirené is beletörődött. Mindketten imádkozunk, együtt félünk és elalszunk. Ha maga az ördög lépne a házba, hagynák, hogy tegyen kedvére. Mindent egybevetve, mitől féljünk ebben a házban? Mindig velünk van valaki, aki a legerősebb. Az ördög átvonulhat a házon, de az Isten itt lakik.

Ez pedig elég nekem. A fivéremnek már egy szót sem kell többé mondania nekem. Megértem anélkül, hogy beszélne és rábízzuk magunkat a Gondviselésre.

Ilyennek kell lenni, ha az ember nagyelméjű emberrel él együtt.

Megkérdeztem fivéremet azon részleteket illetőleg, amelyeket ön a de Faux-család felől kért. Ön tudja, hogy ő mindent tud és megvannak az emlékei, mert még mindig jó royalista. Az a család tényleg nagyon régi normann család a Caen vidékéről. Már ötszáz év előtt ismertek egy Raoul de Faux-t, egy Jean de Faux-t és egy Thomas de Faux-t, akik nemes emberek voltak és egyikük Rochefort ura volt. Az utolsó Guy-Étienne-Alexandre és tábornagy volt a bretagne-i könnyű lovasságnál. A leánya Mária-Lujza, Adrien-Charles de Gramont-hoz ment feleségül, Gramont Lajos herceg fiához, aki Franciaország főrendje volt, a francia gárda ezredese és tábornok-hadnagya a hadseregnek. A nevüket hol Faux-nak, hol Fauq-nak, hol pedig Faoucq-nak írták.

Jó asszonyom, ajánljon szent rokona, a bíbornok úr imáiba. Ami az ön kedves Szilviáját illeti, jól tette, hogy nem fordította azokat a rövid pillanatokat, amelyeket ön mellett tölt el, arra, hogy nekem írjon. Jól érzi magát, az ön kívánságai szerint dolgozik és mindig szeret engem. Ez minden, amit kívánok. Az emléke ön által jön hozzám. Boldoggá tesz. Ami egészségi állapotomat illeti, az nem nagyon rossz, azonban mindennap soványabb leszek. Isten vele, a papírosom elfogyott és kényszerít, hogy elbúcsúzzam öntől.

Minden jót.

Baptistine.”

U. i. Az ön sógorné asszonya még mindig itt van ifjú családjával. Az ön kis unokaöccse elragadó. Tudja-e, hogy nemsokára öt esztendős lesz? Tegnap látott elhaladni egy lovat, amelyre térdvédők voltak téve és azt kérdezte: - Mi van hát a térdén? - Olyan kedves ez a gyermek! Kisöccse egy öreg seprűt huzigál maga utam a lakásban, mint valami kocsit és azt kiáltja „Hü!”.

Amint ebből a levélből láthatni, ez a két asszony értett hozzá, hogy a nőknek azzal a sajátos lángelméjűségével, mellyel jobban megértik a férfit, mint az saját magát, a püspök egyéniségéhez idomuljanak. Digne püspöke ebben a szelíd és derült légkörben, amely sohasem változott, néha nagy, vakmerő és magasztos dolgokat cselekedett, anélkül, hogy habozott volna. A nők reszkettek ezen dolgok miatt, de hagyták cselekedni. Néha Magloire asszony megkockáztatott ellenállást előzetesen, de soha a cselekedet alatt, vagy után. Sohasem zavarták egy megkezdett cselekményben még egy mozdulattal sem. Voltak pillanatok, amikor talán ő maga sem volt tette tudatában, annyira teljes volt az ő egyszerűsége, a nők homályosan érezték, hogy mint püspök cselekszik, ilyenkor a két nő nem volt más, mint két árnyék a házban. Szenvedőlegesen szolgálták és ha engedelmeskedni annyi volt, mint eltűnni, akkor eltűntek. Az ösztönnek csodálatos finomságával tudták, hogy bizonyos gondoskodások zavarhatnak. Igy, még ha veszélyben hitték is, megértették, nem mondom, hogy a gondolatát, hanem a természetét, odáig, hogy nem őrködtek többé fölötte. Istenre bízták.

Különben Baptistine megmondta, amint az előbb olvastuk, hogy a fivére vége az ő vége is lenne. Magloire asszony nem mondta ezt, de tudta.

X. A püspök egy ismeretlen lángésznél

Az előző oldalakon idézett levél kelténél valamivel későbbi időben olyat tett, ami a világ hite szerint még kockázatosabb volt, mint a sétája a rablók hegységén keresztül.

Volt Digne mellett a környéken egy ember, aki egyedüllétben élt. Ez az ember, mondjuk ki rögtön a nagy szót, egy hajdani konventtag volt. G.-nek hívták.

Digne kicsi világában valami borzalomfélével beszéltek G.-ről. Egy konvent-tag! Elképzelik ezt? Ez az ember élt abban az időben, amikor az emberek tegezték egymást és azt mondták: polgártárs. Ez az ember körülbelül szörnyeteg volt. Nem szavazott a király halálára, de majdnem megtette. Ez egy csaknem - királygyilkos volt. Rettenetes ember volt.

Hogyan történhetett, hogy ezt az embert nem állították a legitim uralkodók visszatérte után illetékes bírósága elé? Nem vágták volna le a fejét, ha önök úgy kívánják, legyen; de egy jó kis életfogytiglani száműzetés nem ártott volna. Példát kell állítani elvégre is stb. stb. Különben istentagadó volt, mint ezek az emberek valamennyien. - A libák gágogása a keselyűre.

Egyébként tényleg keselyű volt ez a G.? Ha az ember azután a vadság után ítélt, ami az ő magányosságában volt, akkor igenis keselyű volt. Minthogy nem szavazott a király halálára, nem vonatkozott reá a száműzetési rendelet és Franciaországban maradhatott. A várostól háromnegyed órányira, távol minden emberi laktól, távol minden úttól, egy nagyon vadregényes völgy, nem tudni micsoda eldugott hajlásában élt. Ott volt, - mondták - valami táborhely-féléje, egy odúja, egy rablóbarlangja. Szomszédjai nem voltak, még járókelők sem. Amióta abban a völgyben lakott, az odavezető gyalogösvény eltűnt a fű alatt. Úgy beszéltek erről a helyről, mint ahogy a hóhér házáról szoktak.

Mindazonáltal a püspök gondolt reá és időnként a láthatár azon tájára nézett, ahol egy facsoport jelezte az öreg konventtag völgyét és azt mondta: ott egy lélek van, amely egyedül él.

És gondolata mélyén hozzátette: Tartozom neki egy látogatással.

Azonban, - valljuk be - ezt a gondolatot, amely eleinte természetesnek látszott, egy pillanatnyi elmélkedés után idegenszerűnek, lehetetlennek, csaknem visszataszítónak találta. Mert a lelke mélyén ő is osztotta az általános benyomást és a konventtag anélkül, hogy a püspök erről tisztán számot tudott volna vetni magának, azt az érzelmet keltette benne, amely olyan, mint a gyűlölet hatása és amelyet oly jól fejez ki az a szó, hogy távolállás.

Mindazonáltal, szabad-e, hogy a bárány rühös volta visszariassza a pásztort? Nem. De milyen bárány volt ez!

A jó püspök meg volt akadva. Néha elindult arrafelé, de aztán visszafordult.

Egy nap végre az a hír terjedt el a városban, hogy az a fiatal pásztor-féle, aki G. szolgálatában állt abban az odúban, orvosért jött a városba, hogy a vén gonosztevő halálán van, megbénult és nem éri meg a reggelt. - Hála Isten! - tették hozzá néhányan.

A püspök vette botját, magára vette a gallérját, egyrészt a reverendája miatt, mely kissé túlságosan viseltes volt, mint elmondtuk, másfelől pedig az esti szélre való tekintettel, amelynek nemsokára meg kellett indulnia és nekiindult.

A nap lemenőben volt és csaknem érintette a láthatárt, amikor a püspök odaért a kiátkozott helyre. Némi szívdobogással állapította meg, hogy a barlang közelében van. Átgázolt egy árkon, átlépett egy sövényen, felmászott egy létrán és bejutott egy düledezett udvarra, elég vakmerően, gyorsan előrement néhány lépésnyire és egyszerre csak a megműveletlen föld túlsó részén egy magas bozót mögött, megpillantotta az odút.

Egészen alacsony, nyomorúságos, kicsi, de tiszta kalyiba volt, melynek előrészét szőlő futotta be.

Az ajtó előtt, ócska kerekesszéken, ami a parasztok karosszéke volt, egy fehér hajú férfi ült és a napba mosolygott.

Az aggastyán mellett egy fiatal fiú állt, a kis pásztor. Egy csöbör tejet tartott az aggastyán felé.

Mialatt a püspök ezt nézte, az aggastyán megszólalt:

- Köszönöm, - mondta - nincs már semmire sem szükségem. - És elfordítva arcát a naptól, a gyermekre mosolygott.

A püspök előre lépett. A neszre, melyet léptei okoztak, az ülő aggastyán arra fordította fejét és arca mindazt a meglepetést visszatükrözte, amelyre ily hosszú élet után még képes lehet az ember.

- Amióta itt vagyok, most lép ide először valaki. Kicsoda ön, uram?

A püspök azt felelte:

- Bienvenu Myrielnek hívnak.

- Bienvenu Myriel! Hallottam már ezt a nevet említeni. Ön az, akit a nép monseigneur Bienvenunek nevez?

- Én vagyok.

Az aggastyán félig mosolyogva kérdezte:

- Eszerint ön az én püspököm?

- Egy kissé.

- Lépjen be, uram.

A konventtag kezet nyújtott a püspöknek, de a püspök nem fogadta el a feléje nyújtott kezet, hanem arra szorítkozott, hogy azt mondja:

- Örvendek, hogy azt látom, félrevezettek. Ön semmiesetre sem látszik betegnek.

- Uram, - válaszolta az aggastyán - én meg fogok gyógyulni.

Szünetet tartott és aztán odavetette:

- Három óra múlva meghalok.

Aztán ismét megszólalt:

- Kissé orvos vagyok; tudom, hogy miképpen közeledik az utolsó óra. Tegnap csak a lábaim voltak hidegek, ma a hidegség a térdemig ért; most érzem, hogy az alsótestemig emelkedik; amikor odaér a szívemhez, megszűnök lenni. A nap szép, ugyebár? idetolattam magam, hogy egy utolsó pillantást vethessek a tárgyakra. Beszélhet, az egyáltalán nem fáraszt engem. Helyesen teszi, hogy eljött megnézni egy embert, aki meg fog halni. Jó, ha ennek a percnek tanúi vannak. Az embernek rögeszméi vannak; egészen az odúig akartam menni. De tudom, hogy alig van három órám hátra. Sötét lesz. Tulajdonképpen nem fontos! Végezni egyszerű dolog. Ahhoz nem szükséges, hogy reggel legyen. Legyen. A szép csillagok fényénél halok meg.

Az aggastyán a pásztorfiú felé fordult.

- Te feküdj le. Az éjjel virrasztottál, fáradt vagy.

A gyermek bement a viskóba.

Az aggastyán követte tekintetével és mintegy magához beszélve mormogta:

- Mialatt alszik, meghalok. A két álom jól megfér egymás szomszédságában.

A püspök nem volt úgy megindulva, mint ahogy talán kellett volna. Úgy hitte, hogy nem érzi meg az Istent az ilyen módon való meghalásban. Mondjunk meg mindent, mert a nagy szíveknek apró ellentmondásait éppúgy ecsetelni kell, mint a többit, ő, aki alkalomadtán oly szívesen nevetett az Ő Nagyságán, kissé megütközött azon, hogy nem szólították monseigneurnek és csaknem kísértésbe jött, hogy viszonzásul polgártársnak szólítsa az aggastyánt. Valami bizalmas, nyers kegyetlenség vett rajta erőt, amely eléggé megszokott az orvosoknál, de neki nem volt szokása. Ez az ember, ez a konventtag, ez a népképviselő, végre is hatalmasság volt a földön; talán először életében volt, hogy a püspök úgy érezte, hogy szigorú hangulatban van.

A konventtag evvel szemben szerény szívélyességgel tekintett rá, melynek mélyén talán észre lehetett venni az alázatosságot, amely ott bujkál valahol, amikor az ember oly közel van a porrá váláshoz.

A püspök a maga részéről, bár rendes körülmények közt tartózkodott a kíváncsiságtól, amely szerinte a sértéssel határos, nem állta meg, hogy a konventtagot olyan figyelemmel ne nézze, amelyért - nem lévén rokonszenv az oka - valószínűleg szemrehányással illette volna lelkiismerete, ha bárki mással tette volna meg. Egy konventtag előtte kissé olyan lény volt, amely törvényen kívül áll, még az irgalmasság törvényein is kívül.

G., aki majdnem egyenes felsőtesttel ült, rezgő hangjával egyike volt azon nagy októbristáknak, akik bámulatba ejtik a fiziológusokat. A forradalomnak sok ilyen, azon korszakhoz méretezett férfia volt. Megérződött ezen az emberen a kipróbált férfi. Még ily közel a végéhez is olyanok voltak mozdulatai, mint az egészséges emberé.

Tiszta pillantásában, szilárd hangjában, vállainak erőteljes mozdulataiban volt elég, ami zavarba hozza a halált. Azraël, a sírnak mohamedán angyala visszafordult volna útjában és azt hitte volna, hogy eltévesztette az ajtót. G. úgy látszott, csak azért hal meg, mert ő is úgy akarta. Volt valami elhatározás haldoklásában. Csupán combjai voltak mozdulatlanok. A sötétség a combjainál fogva tartotta őt. A lábak hidegek és holtak voltak, míg a fej az élet teljes erejével élt és tökéletesen világos volt. G. ebben a komor percben hasonlatos volt a keleti mesebeli királyhoz, akinek alsóteste márvány, felsőteste hús.

Egy kő volt mellette. A püspök leült reá. A bevezetés exabrupto volt.

- Gratulálok, - szólt olyan hangon, amelyben meg volt a rendreutasítás. Ön mégis csak nem szavazott a király halálára.

A konventtag, mintha nem vette volna észre a bujkáló keserűséget, amely a „mégis csak” kifejezés mögött rejtőzött. Válaszolt. A mosoly teljesen eltűnt arcáról.

- Ne nagyon gratuláljon, uram; én a zsarnok halálára szavaztam.

A szigorú hangárnyalattal szemben ez a fenségesnek volt a hangárnyalata.

- Mit akar evvel mondani? - kérdezte a püspök.

- Azt akartam vele mondani, hogy az embernek van egy zsarnoka: a tudatlanság. Én ennek a zsarnoknak a halálára szavaztam. Ez a zsarnok nemzette a királyságot, amely nem egyéb, mint a hamis útra vitt tekintély, míg a tudomány az a tekintély, amely helyes úton halad. Az embert csak a tudománynak szabad kormányoznia.

- És a lelkiismeretnek, - tette hozzá a püspök.

- A kettő ugyanaz. A lelkiismeret az tudásmennyiség, amely velünk született és bennünk van.

Monseigneur Bienvenu kissé meglepetve hallgatott; ez a nyelvezet egészen új volt számára.

A konventtag tovább beszélt:

- Ami XVI. Lajost illeti, azt mondtam: nem. Nem hiszem, hogy jogom volna megölni egy embert, de érzem a kötelességet, hogy kiirtsam a rosszat. Arra szavaztam, hogy a zsarnoknak vége legyen. Vagyis a nő prostitúciójának legyen vége, az ember rabszolgaságának legyen vége, a gyermek nyomorgásának legyen vége. A köztársaságra szavazva, erre szavaztam. Megszavaztam a testvériséget, az egyetértést, a hajnalhasadást! Segítettem, hogy összeomoljanak az előítéletek és a tévedések. Az előítéletek és tévedések romjaiból fény árad. Mi megbuktattuk a régi világot és a régi világ, a nyomorúságok tartálya, amikor fölborult, rá az emberiségre, az öröm urnája lett.

- Vegyes örömé, - szólt a püspök.

- Inkább azt mondhatná, hogy megzavart örömé és ma, a múltnak azon végzetes visszatérése után, amit 1814-nek neveznek, az eltűnt örömé. Sajnos, a mű tökéletlen volt, beismerem; leromboltuk a régi uralmat tényeiben, nem tudtuk azonban teljesen elnyomni eszméiben. Szétrombolni a visszásságot nem elegendő, át kell alakítani az erkölcsöket is. A malom nincs többé, de a szél még ugyanaz.

- Önök romboltak. Lerombolni lehet hasznos, de nem bízom az olyan rombolásban, amelybe harag vegyül.

- A jognak is megvan a maga haragja, püspök úr és a jog haragja a haladásnak egyik eleme. Nem fontos, hogy ki és mit beszél, de a francia forradalom az emberi nemnek a leghatalmasabb lépése Krisztus eljövetele óta. Tökéletlen, legyen; de fenséges. Felszabadította valamennyi társadalmi ismeretlenséget. Megszelídítette az elméket; megnyugtatott, lecsillapított, felvilágosított; meghömpölyögtette a földön a civilizáció hullámait. Jó volt. A francia forradalom az emberiség áldozása.

A püspök nem állhatta meg, hogy azt ne mormogja:

- Igen? 93!

A konventtag szinte gyászos ünnepélyességgel egyenesedett fel székében és amennyire csak egy haldoklótól kitelik, felkiáltott:

- Á, elérkeztünk ide! 93! Vártam erre a szóra. Egy felhő képződött ezerötszáz év alatt. Tizenöt évszázad végén megdöglött. Ön a villámcsapással száll perbe.

A püspök érezte, hogy talán anélkül, hogy bevallotta volna önmagának, hogy valamit bensejében megfogtak; mindazonáltal megőrizte nyugalmát. Azt felelte:

- A bíró az igazságszolgáltatás nevében beszél; a pap az irgalmasság nevében szól, ami nem más, mint felsőbbrendű igazságszolgáltatás. Ami villámcsapás, annak nem szabad tévednie.

És merően a konventtag szemébe nézve, hozzátette:

- XVII. Lajos?

A konventtag kinyújtotta a kezét és megragadta a püspök karját:

- XVII. Lajos! lássuk. Kit sirat ön? Az ártatlan gyermeket? hát legyen! Önnel sírok. A királyi gyermeket? Kérem, elmélkedjék. Az én számomra Cartouche fivére, egy ártatlan gyermek, akit felakasztottak a hónaljánál fogva a Grève-téren, míg a halál beállt, azért az egyetlen bűnéért, hogy Cartouche fivére volt, nem kevésbé fájdalmas, mint XV. Lajos unokája, aki vértanúságot szenvedett a Temple tornyában azon egyetlen bűnéért, hogy XV. Lajos unokája.

- Uram, - mondotta a püspök - nem szeretem a neveknek ezt az egymásmellé való állítását.

- Cartouche? XV. Lajos? a kettő közül melyiknek okából tiltakozik ön?

Egy pillanatig csend volt. A püspök majdnem megbánta, hogy eljött és mégis valami határozatlan és idegenszerű megrendülést érzett.

A konventtag folytatta:

- Á, lelkész úr, ön nem kedveli a valóság kegyetlenségeit. Krisztus, az szerette. Korbácsot vett és kitakarította a templomot. Az ő villámmal teli vesszeje nyersen mondta ki a valóságot. Amikor felkiáltott: Sinite parvulos, nem tett különbséget a kis gyermekek közt. Nem restellte volna közel hozni Barabás gyermekét Heródes gyermekéhez. Uram, az ártatlanság önmagának a koronája. Az ártatlanságnak nincs más teendője, minthogy fenség legyen. Épp oly magasztos rongyokba öltöztetve, mint felliliomozva.

- Ez igaz - ismerte el a püspök mély hangon.

- Emellett kitartok - folytatta G. konventtag. Ön XVII. Lajost említette. Értsük meg egymást. Sirassuk meg valamennyi ártatlant, mind a vértanút, az összes gyermekeket, úgy az alul levőket, mint a fent lévőket? Önnel vagyok. De akkor, megmondtam önnek, tovább kell visszamenni, mint 93 és XVII. Lajos előtt kell megkezdeni a könnyezést. Önnel siratom a királyok gyermekeit, feltéve, hogy ön velem siratja a nép kisdedeit.

- Én valamennyit siratom - szólt a püspök.

- De egyformán! - kiáltott fel G. és ha a mérlegnek egyik oldalra kell süllyednie, akkor legyen az a nép oldala. Az már régebb ideje szenved.

Ismét csend következett. A konventtag törte meg. Felkönyökölt és hüvelykujja és behajtott mutatóujja közé fogta egyik arcát, ahogy az ember gépiesen teszi, ha kérdez vagy ítélkezik és olyan pillantással, amelyben a haláltusa minden erélye benne volt, interpellálta meg a püspököt. Majdnem kirobbanás volt:

- Igen uram, sok ideje, hogy a nép szenved. És aztán lássa, ez nem minden. Mit jön ide engem XVII. Lajosról kikérdezni és nekem róla beszélni? Én önt nem ismerem. Amióta ezen a vidéken vagyok, itt éltem ebben az elzárkózottságban, egyedül, nem tettem ki a lábamat innen, nem láttam senkit ezen a gyermeken kívül, aki segítségemre van. Az ön neve, igaz, bizonytalanul a fülemhez jutott és meg kell mondanom, nem beszéltek önről nagyon rosszat; de ez nem jelent semmit sem; az ügyes embereknek annyi módjuk van, hogy bizalmat keltsenek a nép derék gyermekeiben. Igaz is, nem hallottam az ön hintaja zaját, bizonyára ott hagyta a facsoport mögött, ott lent, az út elágazásánál. Mondom, nem ismerem önt. Ön elmondta, hogy ön a püspök, de ebből nem tudok még semmit az ön erkölcsi személyéről. Röviden, megismétlem kérdésemet. Kicsoda ön? Ön püspök, vagyis egyházi fejedelem, egyike azon aranyozott, címeres, nagy évjáradékos embereknek, akiknek nagy javadalmaik vannak - a dignei püspökség, tizenötezer frank fixum, tizezer frank rendkívüliekre, összesen huszonötezer frankjuk - akiknek konyháik, libériás szolgáik vannak, jó húsban vannak, akik vízityúkot esznek pénteken, akik feszítenek, a lakájjal maguk mögött, maguk előtt a nagy diszhintóban, akiknek palotáik vannak és akik kocsin robognak fel s le Jézus Krisztus nevében, aki gyalog, mezítláb járt! Ön prelátus; jövedelmek, paloták, lovak, szolgák, dús asztal, minden érzéki javai a világnak, önnek mindez megvan, mint a többinek és mint a többi, ön is élvezi ezt, rendben van, de ez vagy túl sokat mond, vagy nem mond eleget; ez nem világosit fel engem az ön belső és tulajdonképpeni értékéről, az önéről, aki valószínűleg azzal a szándékkal jött, hogy bölcsességet hozzon nekem. Kihez mondom mindezt? Kicsoda ön?

A püspök lehajtotta fejét és azt felelte: Vermis sum.

- Egy földi féreg hintóban! - dünnyögte a konventtag. Most a konventtagon volt a sor, hogy fölényes legyen és a püspökön, hogy alázatos.

A püspök szelíden folytatta:

- Legyen, uram. De magyarázza meg nekem, hogy az én hintóm, amely itt van két lépésnyire a fák mögött, az én dús asztalom és a vízityúkok, amelyeket pénteken eszem, a huszonötezer frank évi jövedelmem és a lakásaim, mennyiben bizonyítják, hogy a részvét nem erény, hogy az irgalmasság nem kötelesség és 93 nem volt kérlelhetetlen.

A konventtag végigsimított homlokán, mintha egy felhőt távolitana el onnan.

- Mielőtt válaszolnék - szólt - kérem, bocsásson meg. Az imént nem volt igazam, uram. Ön nálam van és vendégem. Udvariassággal tartozom önnek. Ön vitatja az én eszméimet, kell, hogy csak az ön érvelése elleni küzdelemre szorítkozzam. Az önök gazdagsága és élvezeteik előnyök az önök ellen való vitámban, de a jó ízlés azt parancsolja, hogy ne használjam ki ez előnyt.

- Köszönöm - szólt a püspök.

G. folytatta.

- Térjünk vissza a magyarázatra, amelyet tőlem kér. Hol is tartottunk? Mit is mondott ön? Hogy 93 kérlelhetetlen volt?

- Igen, kérlelhetetlen, - hagyta rá a püspök. Hogyan gondolkozik ön Maratról, aki tapsolt a guillotine-nak?

- Hogy gondolkodik ön Bossuetről, aki Te Deumot énekelt a dragonnade-ok örömére?

A válasz kemény volt, de oly metszően hatolt a cél felé, mint egy acéltű hegye. A püspök beleremegett; nem jutott eszébe semmiféle válasz, de összemorzsolta, a mód, amellyel Bossuet-t megnevezték. A legnagyobb elméknek is megvannak az ő fétiseik és néha valahogy bizonytalanul meggyötri őket a logika tekintetében való hiány érzete.

A konventtag lihegni kezdett; a haláltusa asztmája, amely az utolsó lélegzetvételekbe vegyül, elvágta szavát; azonban a szeme elárulta, hogy elméje még tökéletesen tiszta. Folytatta:

- Mondjunk erről még néhány szót, nem bánom. A forradalom keretén kívül, amely egészében véve, az emberiség egy óriási igenlése, a 93, sajnos válasz. Ön kérlelhetetlennek ítéli, de hát milyen volt az egész monarchia, uram? Carrier bandita; de minek nevezi Montrevelt? Fouquier-Tinville csirkefogó, de mi a véleménye Lamoignon-Bâville-ről? Maillard borzalmas, de nézzük Saulx-Tavannest, ha úgy tetszik? Duchêne páter vad, de milyen jelzőt engedélyez nekem Letellier páter számára? Jourdan-Coup-Tête szörnyeteg, de nem annyira, mint de Louvois márki úr. Uram, uram, fájlalom Mária Antónia főhercegnőt és királynőt, de fájlalom azt a szegény hugenotta asszonyt is, akit 1685-ben Nagy Lajos alatt, uram, amikor gyermekét szoptatta még, odakötöztek övig meztelenül egy cölöphöz a gyermekétől egy lépésnyire; a keble duzzadt a tejtől és szíve a halálfélelemtől; a sápadt, kiéhezett csecsemő látta anyja emlőjét, haldoklott és sirt; és a hóhér azt mondotta az asszonynak, az anyának, a dajkának: Tagadd meg hited! és választani hagyta gyermeke halála és lelkiismeretének halála között. Mit szól az anyára alkalmazott tantaluszi kínokhoz? Uram, jegyezze meg jól azt, hogy a francia forradalomnak megvoltak az okai. A haragjáért felmenti majd a jövő. Az eredménye egy jobb világ. A legirtózatosabb ütéseiből cirógatás támad az emberiség számára. Abbahagyom. Megállok, túlságos könnyű a játszmám. Különben is, én meghalok.

És már nem nézve többé a püspökre, a konventtag ezzel a pár csendes szóval fejezte be gondolatát:

- Igen, a haladás durvaságai forradalomnak nevezik magukat. Ha befejeződtek, az ember azt látja, hogy az emberi nemmel durván bántak, de előrehaladt.

A konventtag nem kétkedett, hogy sorjában egymásután vette be a püspök lelkének belső sáncait. De egy mégis megmaradt ebből a sáncból, a legfelsőbb forrásból monseigneur Bienvenu ellenállásának, kicsendült az a mondása, amelyben ismét megjelent a kezdetnek csaknem teljes nyersesége:

- A haladásnak hinnie kell Istenben. A jónak nem lehetnek kegyetlen szolgái. Aki istentagadó, az rossz vezetője az emberi nemnek.

Az agg népképviselő nem válaszolt. Remegés fogta el. Az égre nézett és egy könnycsepp ragyogott szemében. Amikor a szeme tele lett, a könny végigpergett fakó arcán és csaknem dadogva, halkan, magához beszélve, szólt:

- Ó, te! Ó, eszmény! Egyedül te létezel!

A püspökön kifejezhetetlen megindultság vett erőt.

Hallgatás után az aggastyán egy ujját az ég felé emelte és megszólalt:

- Van végtelenség. Ott van. Ha nem volnék a végtelenség része, akkor a határa volnék; már nem volna végtelenség; más szóval, nem volna. De van. Tehát benne van az énem. A végtelenségnek ez az én-je, az az Isten.

A haldokló ezen utolsó szavakat hangosan, az elragadtatás borzongásával ejtette ki, mintha látna valakit. Amikor már nem beszélt, behunyta szemét. A megerőltetés kimerítette. Szemmellátható volt, hogy egy perc alatt élte le azokat az órákat, amelyek még hátra voltak neki. Az, amit mondott, közelebb vitte őt ahhoz, ami a halálban van. A magasztos pillanat elérkezett.

A püspök megértette ezt, a pillanat sürgetett, ő mint pap jött ide, a legszélső hidegségből fokonként a legszélső megindultságba tért át; nézte ezeket a lehunyt szemeket, megfogta a ráncos, fagyos, öreg kezet és a halódó fölé hajolt:

- Ez az óra az Istené. Nem gondolja, hogy sajnálatos volna, ha hiába találkoztunk volna?

A konventtag ismét felnyitotta szemét. Komolyság, melybe bánat vegyült, tükröződött arcán.

- Püspök úr, mondta oly lassúsággal, melynek inkább a lélek méltósága volt az oka, mint az erők hanyatlása, én egész életemet elmélkedéssel töltöttem el, tanulással és szemlélődéssel. Hatvan éves voltam, amikor atyám hívott és megparancsolta, hogy beleavatkozzam az ügyekbe. Engedelmeskedtem. Voltak visszaélések, harcoltam ellenük, voltak zsarnokságok, összezúztam őket, voltak jogok és elvek; vallottam és hirdettem őket. A terület el volt lepve: megvédelmeztem; Franciaországot fenyegették, odatártam keblemet. Nem voltam gazdag; szegény vagyok. Egyike voltam az ország urainak, a kincstár pincéi úgy megvoltak tömve, hogy meg kellett támasztani az oldalfalakat, amelyek abban a veszélyben forogtak, hogy a falakon belül lévő arany és ezüst súlya szétfeszíti őket és én az Arbre Sec-utcában ebédeltem huszonkét sous-s ebédet. segítettem az elnyomottakon, enyhitettem a szenvedőkön. Letéptem a palotáról a vásznat, igaz, de azért, hogy bekötözzem a haza sebeit. Mindig támogattam az emberiség haladását a világosság felé és mégis néha ellenálltam a haladásnak irgalom nélkül. Mert alkalomadtán saját ellenfeleimet pártfogoltam, önöket. És van Flandriában, Peteghemban, ugyanazon a helyen, ahol a merovingi királyoknak állt a nyári palotájuk, egy orbánrendi kolostor, a Szent-Klára beaulieu-i apátság, amelyet 1793-ban megmentettem. Megtettem kötelességemet erőmhöz mérten és annyi jót tettem, amennyit tudtam. Ami után üldöztek, hajszoltak, nyomoztak, kergettek, elítéltek, befeketítettek, gúnyoltak, leköptek, átkoztak, proskribáltak. Már sok éve, fehér hajammal, érzem, hogy sok ember hiszi, hogy joga van engem megvetni; a szegény tudatlan tömeg előtt elátkozott a képem és én elfogadom, nem gyűlölve senkit sem, a gyűlölet elszigetelését. Most nyolcvanhat éves vagyok, mindjárt meg fogok halni. Mit akar tőlem kérni?

- Az áldását - szólt a püspök.

És letérdelt.

Amikor a püspök felemelte fejét, a konventtag arca magasztossá vált. Kilehelte lelkét.

A püspök mélyen belemerülve, nem tudni, milyen gondolatokba, tért haza. Az egész éjjelt imádsággal töltötte el. Másnap néhány derék kíváncsi megkísérelte, hogy G. konventtagról beszéljen vele; de ő csak az égre mutatott. Ettől kezdve megkettőzte a kicsinyek és szenvedőkkel szemben a gyengédséget és testvériességet.

Minden célzás erre a „vén gonosztevő G.-re” különös magába mélyedést idézett elő nála. Senki sem mondhatta meg, hogy ennek az elmének az elvonulása az övé előtt és ennek a nagy lelkiismeretnek az ő lelkiismeretére való visszfénye nem szolgált-e valami miatt az ő tökéletesedés felé való közeledésére. Ez a „lelkipásztori látogatás” természetesen alkalom volt arra, hogy a helybeli kis társaságok összedugják a fejüket.

„- Püspöknek való hely volt-e egy ilyen haldoklónak az odúja? Nyilvánvaló volt, hogy nem lehet megtérésre számítani. Ezek a forradalmárok valamennyien megrögzöttek. Akkor hát mire való volt odamenni? Mit láthatott ott? úgy látszik, nagyon kíváncsi volt, miképpen visz el az ördög egy lelket”.

Egy napon egy özvegy, abból a szemtelen fajtából, amely szellemesnek hiszi magát, ezt a tréfás ötletet bökte ki: - Monseigneur, azt kérdik, mikor fog Nagyságod vörös sapkát viselni? - Ó, ó, íme egy goromba szín, felelte a püspök. Szerencse, hogy azok, akik lenézik, mint sapka színét, hódolnak előtte, ha egy kalap színe.

XI. Megszorítás

Nagy csalódásnak tenné magát ki, aki arra következtetne, hogy monseigneur Bienvenu olyan „filozófus püspök” vagy „hazafias plébános” fajtájú volt. A G. konventtaggal való találkozása, amit csaknem kapcsolatnak lehet mondani, csak bizonyos csodálatot hagyott maga után lelkében, ami csak még szelídebbé tette. Ennyi az egész.

Habár monseigneur Bienvenu mindennél kevésbé volt politizáló ember, talán helyénvaló itt jelezni, nagyon röviden, hogy mi volt az ő álláspontja az akkori eseményekkel szemben, feltéve, hogy monseigneur Bienvenu egyáltalán gondolt is valaha arra, hogy álláspontja legyen.

Menjünk hát vissza néhány esztendővel. Bizonyos idővel azután, hogy Myriel urat püspöki méltóságra emelte a császár ugyanez időben több más püspökkel együtt őt is a császárság bárójává nevezte ki. A pápa elfogatása, mint tudjuk, 1809. év júliusának 5-ikéről 6-ikára virradó éjjel történt; ez alkalomból Napóleon Myriel urat meghívta Franciaország és Olaszország püspökeinek szinódusába Párizsba. Ezt a szinódust a Notre-Dameban tartották meg és először 1811 június 15-én gyűlt egybe Fesch bíboros úr elnöklete alatt. Myriel úr azon kilencvenöt püspök között volt, aki megjelent. De csak egy ülésen és három, vagy négy kisebb értekezleten vett részt. Mint egy hegyvidék püspöke, aki oly közel él a természethez a vidékies, gyámoltalan életben, úgy látszott, olyan eszméket hozott magával ezen előkelő személyiségek közé, amelyek megváltoztatták a gyűlés hőmérsékletét. Hamarosan visszatért Digne-be. Megkérdezték ennek a gyors visszajövetelnek az okát és azt felelte: - Feszélyeztem őket. Szabad levegőt hoztam magammal. Úgy hatottam rájuk, mint egy nyitva hagyott ajtó.

Máskor így szólt:

- Mit akarnak? ezek a nagy urak ott fejedelmek. Én pedig csak szegény paraszt-püspök vagyok.

Tény, hogy visszatetszett. Más különös dolgok között egy este, amikor egyik legkiválóbb kollégájánál volt, az csúszott volna ki a száján, hogy: - Ó, milyen szép faliórák! milyen gyönyörű szőnyegek! milyen szép libériák! Ez nagyon alkalmatlan lehet! Ó, de nem szeretném, ha mindez a felesleges dolog körülöttem volna és szüntelenül a fülembe kiáltaná: Vannak emberek, akik éheznek! vannak emberek, akik fáznak! vannak szegények! vannak szegények!

Mondjuk meg mellesleg, hogy a fényűzés gyűlölete nem volna intelligens gyűlölet. Ez a gyűlölet magában foglalná a művészet gyűlöletét is. Azonban az egyház embereinél, kivéve a reprezentálásokat és szertartásokat, a fényűzés helytelen dolog. Mintha kevés igazán kegyes szokásokat fedne fel. Egy bőségben élő pap észellenes fogalom. Vagy lehetséges volna-e szünet nélkül, éjjel-nappal érintkezésben lenni minden kétségbeeséssel, minden szerencsétlenséggel, minden nélkülözéssel, anélkül, hogy az emberen nem maradna rajta valami kevés ebből a szent nyomorúságból, mint a munka szennye? El lehet képzelni egy embert, aki szénparázs mellett dolgozik és ne lenne melege? El lehet képzelni egy munkást, aki szüntelen egy kályhánál dolgozik és akinek egy hajszála sem pörkölődik meg, egy szem hamu sincsen az arcán? A kegyesség első bizonyítéka a papnál, különösen a püspöknél, az ő szegénysége.

Kétségkívül erre gondolt ott Digne püspökura.

Egyébiránt egyáltalán nem kell azt hinni, hogy ő osztotta bizonyos kényes pontok tekintetében azt, amit „a század gondolatainak” nevezünk. Nagyon keveset avatkozott bele a mindennapi teológiai vitákba és hallgatott az olyan kérdéseknél, amelyek kompromittálják az egyházat és az államot; de ha nagyon szorongatták volna, úgy látszik, inkább ultramontánnak találták volna, mint gallikánnak. Minthogy arcképet csinálunk és semmit sem akarunk leplezni, kénytelenek vagyunk hozzáfűzni, hogy a hanyatló Napóleonnal szemben fagyosan viselkedett. 1813 óta csatlakozott vagy tapsolt minden vele szemben ellenséges megnyilvánulás alkalmával. Elutasította magától, hogy megnézze őt, amikor Elba-szigetéről való visszatérésekor átvonult és tartózkodott attól, hogy a Száz Nap alatt egyházmegyéjében nyilvános imákat rendeljen el a császárért.

Nővérén, Baptistine kisasszonyon kívül, két fivére volt: az egyik tábornok, a másik prefektus. Elég gyakran irt mindkettőnek. Egy ideig elhidegült az elsőtől, mert az, mint valami osztagnak a parancsnoka a Provence-ban a cannes-i partraszálláskor ezerkétszáz ember élére állt, hogy a császárt üldözze és olyanformán csinálta azt, mint aki azt akarja, hogy a császár megmeneküljön. Másik fivérével, az egykori prefektussal, egy derék és érdemes férfiúval való levelezése, aki visszavonultan élt Párizsban a Cassette utcában, szívélyesebb maradt.

Tehát monseigneur Bienvenunek is megvolt az órája, amikor pártszellem fogta el, megvolt a keserűségnek, a felhőnek az órája. A pillanatnyi szenvedélyek árnyéka ezen szelíd és nagy, az örökkévaló dolgokkal foglalkozó elmén is átvonult. Bizonyos, hogy egy ilyen ember megérdemelte volna, hogy ne legyenek politikai nézetei. Hogy ne vessék meg ezt a gondolatunkat, nem tévesztjük össze egyáltalán azt, amit „politikai nézetnek”-nek neveznek a haladásra való nagy törekvéssel, a fenséges, hazafias, demokratikus és humánus hittel, mely a mi időnkben minden nemes értelmességnek az alapja kell, hogy legyen. Anélkül, hogy nagyon mélyre hatolnánk oly kérdésekbe, amelyek csak közvetve érintik ezen könyv tárgyát, egyszerűen azt mondjuk: Szép lett volna, ha monseigneur Bienvenu nem lett volna rojalista és tekintete egyetlen pillanatra sem fordult volna el attól a fenséges elmélkedéstől, amelyben tisztán lehet látni az emberi dolgok viharos jövése-menése felett ezt a három tiszta fénypontot: az Igazságot, az Igazságosságot és Irgalmasságot.

Teljesen megegyezvén abban a tekintetben, hogy monseigneur Bienvenu urat az Isten nem teremtette politikusnak, megértettük és csodáltuk volna a jog és szabadság nevében való tiltakozást, a heves ellenszegülést, a veszedelmes és igazságos ellentállást a mindenható Napóleonnal szemben. De az, ami nekünk tetszik azokkal szemben, akik felfelé szállnak, kevésbé tetszik azokkal szemben, akik lefelé buknak. Nem szeretjük a harcot, csak ha veszélyes; mindenesetre, egyedül az első óra harcosainak van joguk, hogy az utolsó órában eltiprók legyenek. Aki nem volt hangosan vádoló a siker idején, az hallgasson, amikor az összeomlás bekövetkezik. A sikernek a vádlója az egyetlen legitim bírája a bukásnak. Ami bennünket illet, amikor a Gondviselés avatkozik be és kopogtat, hagyjuk, hogy cselekedjék. 1812 kezd bennünket lefegyverezni. 1813-ban a csendnek gyáva félbeszakítása ezen hallgató törvényhozás által, amelyet a katasztrófák felbátorítottak, csak méltatlankodni valót talált és helytelen dolog volt tapsolni; 1814-ben az áruló marsallok előtt, ezen egyik mocsokból a másikba bukdácsoló szenátus előtt, amely szenátus sértegetett, miután istenitett, ezelőtt a bálványozás előtt, amelynek megroggyant a térde és amely ráköpött a bálványára, kötelesség volt elfordítani a fejet; 1815-ben minthogy a legnagyobb katasztrófák voltak a levegőben, minthogy Franciaország borzongott a katasztrófák komor közeledésétől, minthogy valamiképpen homályosan lehetett látni Waterloot megnyílni Napóleon előtt, a népnek és a hadseregnek fájdalmas felkiáltása a végzet elítéltjéhez nem volt semmiképpen nevetnivaló és akárhogy is elítélendő a despota, egy olyan szívnek, mint amilyen Digne püspöke, talán nem kellett volna felismerni azt, ami a mélység szélén fenséges és megindító: egy nagy nemzetnek és egy nagy embernek szoros ölelkezését.

Emellett minden dologban, azelőtt is, akkor is igazságos, igaz, méltányos, értelmes, alázatos és méltóságteljes, jótékony és jóakaratú volt, amely legutóbbi erény egy másfajta jótékonyság. Pap volt, bölcs volt és ember volt. Még - meg kell adni - abban a politikai véleményben is, amelyet az imént vetettünk szemére és amelyet hajlandók vagyunk majdnem szigorúan megítélni, türelmes és könnyed volt, talán türelmesebb, mint mi, akik itt beszélünk. - A városháza kapusát a császár tette ebbe az állásába. A régi gárda egy öreg altisztje volt, austerlitzi légionárus, olyan bonapartista, mint a sas. Ennek a szegény ördögnek olyas, kevéssé meggondolt szavak csúsztak ki a száján egy alkalommal, amelyeket az akkori törvény lázitó szavak-nak minősitett. Amióta a császári profil eltűnt a becsületrendről, sohasem öltözködött szolgálati ruhába, ahogy ő mondta, hogy ne legyen kénytelen a keresztjét kitűzni. Ő maga vette le hódolattal a császári hasonmást a keresztről, amelyet Napóleon adott neki. Ez ott űrt hagyott hátra és ő nem akart semmit a helyére tenni. Inkább meghalni - mondta - mint a szívem fölött viselni a három teknőcöt! szívesen gúnyolódott egész hangosan XVIII. Lajos fölött. A vén angol-kamásnis köszvényes! - mondta - menjen Poroszországba az ő kecskeszakállával! Boldog volt, hogy ugyanazon káromkodásban egyesíthette azt a két dolgot, amit a legjobban utált, Poroszországot és Angliát. Addig beszélt, míg elvesztette az állását. Ott volt az utcán asszonyostul gyermekeivel együtt, kenyér nélkül. A püspök maga elé hívatta, szelíden megdorgálta és kinevezte a székesegyházba templomszolgának.

Myriel úr az egyházmegyében valódi pásztor volt, barátja mindenkinek.

Kilenc év alatt monseigneur Bienvenu az ő szent cselekedeteivel és szelíd modorával Digne városát valami gyengéd és gyermeki hódolattal töltötte meg. Még Napóleonnal szemben tanúsított viselkedését is elfogadta és mintegy hallgatólag megbocsátotta a nép, a jó és gyenge nyáj, mely imádta császárját, de szerette püspökét.

XII. Monseigneur Bienvenu magányossága

Egy püspök körül majdnem mindig ott van egy kicsi, papokból álló kíséret, mint a tábornok körül a fiatal tisztek raja. Ezek azok, akiket az az elragadó szent, Salesi Ferenc valahol „fehér csőrű papoknak” nevez. Minden életpályának megvannak a törtetői, akik a beérkezettek kíséretét alkotják. Nincs hatalmasság, amelynek ne lenne környezete; nincs szerencse, amelynek ne lenne udvara. A jövő vadászai ott zsonganak a jelen fénye körül. Minden fővárosnak megvan a parancsnoka. Minden kissé befolyásos püspök mellett ott van az ő testőrsége, amely cherubin szeminaristákból áll, amely kört alkot körülötte, rendet tart a püspöki palotában és őrködik a monseigneur mosolya körül. Kellemesnek lenni egy püspök irányában, ez annyi, mint feltenni a lábat egy aldiakonátushoz vezető létra fokára. Az embernek meg kell csinálnia az utat magának; az apostolság nem veti meg a kanonokságot.

Ugyanúgy, ahogy másutt vannak nagy kalapok, vannak nagy mitrák is. Ezek az udvarnál jól álló püspökök, akik gazdagok, nagyjövedelműek, ügyesek, a világ által elfogadottak, akik értenek az imádkozáshoz, - kétségtelenül - de tudnak pártfogolni is, akik nem nagyon veszik szívükre, ha személyükben egy egész egyházmegyét előszobáztatnak, - közös vonás a sekrestye és a diplomácia között - akik inkább abbék, mint papok, inkább prelátusok, mint püspökök. Boldog, aki közelükbe jut! Amilyen befolyásos emberek, mint a jégesőt, úgy szórják maguk körül a hűségesekre és kedveltekre és az egész fiatalságra, amely ért ahhoz, hogy meglessék, a zsíros parókiákat, a javadalmakat, az archidiakonátusokat, az alamizsnamesteri állásokat és a székesegyházi hivatalokat - addig is, amíg az ember püspöki méltóságra várakozik. Amikor a püspökök előlépnek, előbbre viszik bolygóikat is; egész naprendszer, mely menetel. Az ő ragyogásuk fényt vet a kíséretre is. Az ő sikerük elmorzsolódik a színfalak mögött jó kis kinevezésekre. Mennél nagyobb a pártfogó egyházmegyéje, annál zsírosabb a kegyenc plébániája. Aztán ott van Róma. Egy püspök, aki ért hozzá, hogy érsek legyen belőle, egy érsek, aki tud bíbornokká lenni, az embert magával viszi, mint konklávistát, az ember bejut a rotába, megkapja a palliumot, auditor lesz, kamarás, monsignor és a Nagyságodtól az Eminenciádig csak egy lépés az út és az Eminenciád meg az Őszentsége között csak egy kis szalmafüst van. Minden reverenda álmodhat a tiaráról. A pap napjainkban az egyetlen ember, akiből szabályszerűen király lehet; és micsoda király! A legfelsőbb király. Már pedig micsoda faiskolája a vágyaknak egy szeminárium! Hogy azoknak a piruló karénekes gyermekeknek, azoknak az ifjú abbéknak, hogy a fejükön van a Perrette tejesköcsöge! Hogy milyen könnyen nevezi magát a nagyravágyás elhivatottságnak, ki tudja - talán meggyőződésből, vagy, amilyen álszent, becsapva önmagát.

Monseigneur Bienvenu, aki alázatos, szegény, különálló volt, nem számítódott a nagy mitrák közé. Ezt meg lehetett látni abból is, hogy teljesen hiányoztak körülötte a fiatal papok. Láttuk, hogy Párizsban „nem vették be”. Egyetlen karrier sem gondolt arra, hogy ezen egyedülálló aggastyánhoz kösse jövőjét. Egyetlen csírázó nagyravágyás sem követte el azt az őrültséget, hogy az ő árnyékában akarjon kizöldülni. Az ő kanonokjai és nagyvikáriusai jó öregemberek voltak, egy kissé a néphez tartozók, mint ő maga, befalazva ebbe az egyházmegyébe, melyből nem volt kiút a bíborosság felé és akik hasonlítottak püspökükhöz, azzal a különbséggel, hogy velük végeztek, a püspök pedig - be volt fejezve. Olyan jól megérezték annak a lehetetlenségét, hogy nagyra nőjenek monseigneur Bienvenu mellett, hogy a fiatalemberek, akiket ő szentelt fel, amint kikerültek a szemináriumból, az aixi vagy auchi érsekséghez ajánltatták be magukat és siettek elmenni. Mert végre is, ismételjük, az ember azt akarja, hogy előbbre vigyék. Egy olyan szent, aki a túltengő lemondás őrületében él, veszedelmes szomszédság; az ember ragály útján könnyen megkaphatja tőle a gyógyíthatatlan szegénységet, az előmenetelhez szükséges gerinchajlékonyság hiányát, egyszóval, több lemondást, mint amennyit az ember kíván és az emberek menekülnek ettől a rühös erénytől. Innen származott monseigneur Bienvenu elszigeteltsége. Sötét társadalomban élünk. Sikert aratni, ez az a tanítás, amely a korrupcióból csordultig csöpög.

Jegyezzük meg futólag, hogy az a siker elég ocsmány dolog. Hamis hasonlatossága az érdemmel megtéveszti az embereket. A tömeg szemében a sikernek majdnem ugyanaz a képe van, mint a magasabbrendűségnek. A sikernek, a tehetség ezen járulékának, van egy becsapottja: a történelem. Csupán Juvenalis és Tacitus zsémbelnek ezen. Napjainkban azonban egy körülbelül hivatalos filozófia lépett a siker szolgálatába, hordja a libériáját és teljesíti neki az előszobai szolgálatot. Sikered legyen: ez az elmélet. Az Eredmény Képességet tételez fel. Nyerj a sorsjátékon, ügyes ember vagy. Aki győz, az előtt hódolnak. Ha jólétben születsz, minden ott van. Legyen szerencséd, a többi is vele jön; légy boldog, akkor nagynak hisznek. Öt vagy hat óriási kivételtől eltekintve, aki egy évszázad folyamán feltűnést kelt, a kortársi bámulás nem egyéb, mint rövidlátás. Ami fénylik, azt aranynak veszik. Lehetsz az első jött-ment, nem baj, ha be tudtál jönni. A közönséges nép egy öreg Narcissus, aki önmagát imádja és tapsol a közönséges népnek. Azzal az óriási képességgel, amellyel valaki Mózes, Aiszkhülosz, Dante, Michelangelo vagy Napóleon lesz, a tömeg azt, aki akármiféle cél elért, az első percben és közfelkiáltással felruházza. Ha egy nótárius átalakul képviselővé, egy hamis Corneille egy Tiridatet csinál, egy eunuch egy hárem birtokába kerül, egy katonai Prudhomme véletlen folytán egy korszak döntő ütközetét megnyeri, egy patikus papírtalpakat talál fel a Sambre-et-Meus-i hadsereg számára és ebből a papírból, amelyet bőr gyanánt ad el, négyszázezer frank évjáradékot csinál magának, ha egy senki összeházasodik az uzsorával és teherbe ejti az uzsorát hét- vagy nyolcmillió frank erejéig, amelynek ő az apja és az uzsora az anyja, ha egy prédikátorból püspök lesz, mert orrhangon beszél, ha egy nagy cégnek a vezetője olyan gazdag, amikor szolgálatából kilép, hogy pénzügyminisztert csinálnak belőle, az emberek Lángésznek nevezik ki, éppúgy, ahogy Mousqueton figuráját Szépségnek nevezik és Klaudius külső burkát Felségnek. Összezavarják a mélység csillagképét a csillagokkal, amelyek a kis pocséták lágy gödröcskéiben kacsaláb-alakban csillognak.

XIII. Amiben hitt

Ortodoxia szempontjából egyáltalán nem kell Digne püspök urát kikémlelnünk. Ilyen lélekkel szemben nem érzünk másra kedvet, csak tiszteletre. Az igaz ember lelkiismeretének oda kell nőve lennie a szavához. Egyébiránt is, minthogy bizonyos természetek adva vannak, el kell ismernünk, hogy az emberi erény minden szépségében kifejlődhetik egy a miénktől eltérő hitben is.

Hogyan gondolkozott ő erről a tanról, vagy misztériumról? A belső lelkivilágnak ezen titkait csak a sir ismeri, ahová a lelkek mezítelenül lépnek be. Mi csak azt tudjuk határozottan, hogy sohasem változtak át benne a hit nehézségei álszenteskedéssé. A gyémántot nem lehet megkarcolni. Ő hitt a legtöbben, amire képes volt. Credo in Patrem, kiáltotta gyakran. Jó művekből merítve egyébiránt a kielégíttetésnek ezt a mennyiségét, amely elegendő a lelkiismeretnek és amely egész halkan azt mondja nekünk: Istennel vagy.

Úgy hisszük, csupán azt kell feljegyeznünk, hogy kifelé, hogy úgy mondjuk, a hitén túl, a püspökben valami szeretetfölösleg volt. Ezen a ponton, quia multum amavit, tartották őt a „komoly emberek”, a „súllyal bíró emberek” és az „okos emberek” megsebezhetőnek: kedvelt szólásformái a mi szomorú világunknak, amelyben az önzés a pedantériától kapja az irányító szót. Mi volt ez a szeretet-fölösleg? Nem más, mint valami fenséges jóakarat, amely túlszárnyalta az embereket, mint már jeleztük és amely alkalomadtán még a tárgyakra is kiterjeszkedett. Undor nélkül élt. Elnéző volt Isten minden teremtése iránt. Minden emberben, még a legjobb emberben is, van bizonyos meggondolatlan kegyetlenség, amely tartózkodóvá teszi az állattal szemben. Digne püspökében nem volt meg ez a kegyetlenség, amely pedig sok papnak a sajátossága. Nem ment el addig, ameddig a brahmin, de úgy látszik, elmélkedett az Eklésiasta ezen mondása felett: „Tudjuk-e, hová megy az állat lelke?” A külső csúnyasága, az ösztön torzulásai nem zavarták meg és nem méltatlankodott efölött. megindították, csaknem ellágyították. úgy látszott, hogy ennek, mint gondolkodó, a látható világon túl kereste a magyarázatát, vagy mentségét. Voltak pillanatok, amelyekben mintha büntetés enyhítésképpen valami átváltoztatást kért volna Istentől. Harag nélkül, olyan szemmel, mint a nyelvész, aki egy palimpszesztet betűz ki, szemlélte azt a káoszt, ami még a természetben van. Ez az álmodozás néha különös szavakat ejtetett ki a száján.

Egy reggel kertjében volt; azt hitte, hogy egyedül van, de a nővére mögötte lépkedett, anélkül, hogy látta volna; hirtelen megállt és nézett valamit a földön; nagy, fekete, szőrös, undok pók volt. Nővére hallotta, amikor azt mondta: - Szegény állat! nem az ő hibája.

Miért ne mondanánk el ezeket a majdnem isteni jóságra valló gyermekségeket? Gyerekes dolgok - legyen; de ugyanezek a fenséges gyerekességek voltak meg Assisi Szent Ferencben és Marcus Aureliusban is. Egy napon megrándította a lábát, mert nem akart eltaposni egy hangyát.

Így élt ez az igaz ember. Néha elszundított a kertjében és ilyenkor nem lehetett valami tiszteletet parancsolóbbat elképzelni.

Monseigneur Bienvenu, ha hinni lehet annak, amit ifjúkoráról, sőt még férfikoráról is mondtak, szenvedélyes, talán erőszakos ember volt. Az ő általános szelídlelkűsége kevésbé eredt nála természeti ösztönből, inkább egy mély, az élet folyamán lassanként kialakult és a szívébe szűrődött meggyőződés eredménye volt; mert még az olyan jellemben is, amely sziklaszilárd, lehetnek lyukak, amelyeket a vízcsöppek idéznek elő. Ezek a mélyedések eltörülhetetlenek, ezeket az alakulatokat nem lehet elpusztítani.

1815-ben, azt hisszük, már említettük, elérte a hetvenöt esztendőt, de nem látszott többnek, hatvanévesnél. Nem volt magas termetű; kis pocakja volt és hogy ezt eltűntesse, szívesen tett meg hosszú utakat gyalog; szilárd lépése volt és csak nagyon kevéssé volt a tartása görnyedt, olyan részlet, amelyből nem akarunk semmiféle következtetéseket levonni; XVI. Gergely nyolcvanéves korában egyenesen járt, mosolyogva, ami nem akadályozta meg, hogy rossz püspök legyen. Monseigneur Bienvenunek olyan feje volt, amire az emberek azt szokták mondani, hogy „szép feje van”, de oly szeretetreméltó volt, hogy az emberek elfelejtették, hogy a feje szép.

Amikor azzal az ő gyerekes vidámságával csevegett, amely egyik bájos tulajdonsága volt és amelyről már beszéltünk, az ember jól érezte magát a társaságában, úgy tetszett, mintha egész lényéből öröm áradna. Üde, rózsás arcbőre volt, fogai teljesen épek, fehérek és kivillantak nevetés közben, ami mind olyan nyílt és derűs benyomást tesz, hogy az ember, ha ilyet lát valakin, azt mondja: Ez egy jó gyermek és ha aggastyánon látja: Ez jó ember. Emlékezhetünk, ezt a benyomást tette Napóleonra is. Első percben és annak a számára, aki először látta, tényleg csak jó embernek látszott. De ha az ember néhány óráig volt vele együtt, vagy csak kevés ideig is olyankor, amikor elmélkedett, a jóember lassanként átalakult és nem tudom, milyen valami tekintélyessé vált; széles és komoly homlokát, melyet fenségessé tett hófehér haja, az elmélkedés is fenségessé tette; a magasztosság kibontakozott ebből a jóságból, anélkül, hogy a jóság megszűnt volna ragyogni; olyasféle meghatottságot érzett az ember, mintha egy mosolygó angyalt látott volna, aki lassan széttárja szárnyait, anélkül, hogy megszűnne mosolyogni. Tisztelet, kifejezhetetlen tisztelet fogta el az embert fokozatosan és hatolt egészen a szívéig és az ember érezte, hogy egy olyan erős, kipróbált és elnéző lélek van előtte, melyben a gondolat már oly nagy, hogy nem lehet más, mint szelíd.

Mint láttuk, az imádkozás, a hivatalos dolgok celebrálása, a jótékonyság, a lesújtottak vigasztalása, a kis földdarab megművelése, a testvériség, a mértékletesség, a vendégszeretet, a lemondás, a bizalom, a tanulás, a munka kitöltötte élete minden napját. Kitöltötte igazán a helyes szó és bizonyos, hogy a püspök napja tényleg csordultig tele volt szép gondolatokkal, jó szavakkal és jó cselekedetekkel. Azonban napja nem volt tökéletes, ha nagy hideg, vagy eső megakadályozta, hogy este, amikor a két nő visszavonult, egy vagy két órát a kertben töltsön el, mielőtt aludni tért. úgy látszott, valami rítus-féle az ő számára, hogy előkészüljön az álomra az éjszakai mennyboltozat nagy látványosságának jelenlétében való elmélkedés útján. Néha, ha a két öreg nő nem aludt, eléggé késő éjjeli órákban hallotta, amikor a püspök lassú léptekkel sétál elalvás előtt. Egyedül volt ott önmagával, magába szállva, békésen, imádva, összehasonlítva saját szíve fenségességét az éter fenségességével, megindultan a homályban a csillagzat látható ragyogásától és az Isten láthatatlan fényétől, megnyitva lelkét a gondolatok számára, amelyek az Ismeretlenből támadnak. Ezekben a pillanatokban, felajánlva szívét abban az órában, amelyben az éjjel nyíló virágok ajánlják fel illatjukat, felgyúlva, mint egy lámpa, a csillagos éj közepén, kitárva magát rajongással a teremtés általános ragyogásának közepén, talán maga sem tudta volna megmondani, hogy mi megy végbe elméjében; érezte, hogy valami felszáll belőle és valami leszáll beléje. A lélek mélységeinek titokzatos kicserélődései a világegyetem mélységeivel!

Isten nagyságára és jelenlétére gondolt; a jövendő örökkévalóságra, erre a különös titokzatosságra; az elmúlt örökkévalóságra, amely még különösebb titokzatosság; valamennyi végtelenségre, amely egybeolvad szeme előtt minden érzékében és anélkül, hogy meg akarná érteni a megérthetetlent, szemlélődött. Nem tanulmányozta Istent; elkápráztatta magát általa. Elgondolkozott az atomok nagyszerű találkozásain, amelyek az anyagnak a látványát adják, felfedik az erőket, megállapítván őket, megteremtik az egyedeket a mindenségben, az arányokat a kiterjedésben, a megszámlálhatatlant a végtelenségben és a világosság által megteremtik a szépséget. Ezek a találkozások szünet nélkül egybekapcsolódnak és szétválnak, innen van az élet és a halál.

Leült egy fapadra, mely rozoga szőlőlugashoz támaszkodott és gyümölcsfáinak görcsös és kúsza körvonalain keresztül nézte a csillagokat. Ez a kis földdarabocska, mely oly szegényesen volt megművelve, annyira túl volt zsúfolva pajtákkal, omladozó falakkal, kedves volt előtte és elég volt neki.

Mire is lehetett szüksége ennek az aggastyánnak, aki megosztotta élete szabad óráit - pedig mily kevés szabad órája volt - a kertészkedés közt nappal és az elmélkedés közt éjjel? Ez a körülzárt terület, melynek az égbolt volt a mennyezete, nem volt-e elegendő, hogy imádja Istent egymásután legelragadóbb és legfenségesebb műveiben? Nem minden-e ez valójában? Mit lehet ezenfelül még kívánni? Egy kis kert, amelyben sétálni lehet és a végtelenség, amiről álmodozni lehet. Lábainál az, amit meg lehet művelni és össze lehet gyűjteni, a feje felett, amit tanulmányozni lehet és ami fölött elmélkedni lehet; néhány virág a földön és valamennyi csillag az égen.

XIV. Amit gondolt

Még egy utolsó szót.

Minthogy az ilyen részleteknek a természete, különösen abban az időben, melyben vagyunk, hogy egy olyan kifejezést használjunk, amely mostanában divatos, Digne püspökének olyan arculatot kölcsönözhet, mintha ő „panteista” volna és azt a hitet keltheti, már akár hátrányára, akár dicséretére, hogy azon személyes filozófiák egyike volt benne, amelyek századunk sajátossága és amelyek néha a magányos elmékben nemződnek, kialakulnak és megnőnek, egészen addig, hogy a vallások helyébe lépnek, ragaszkodunk annak a megállapításához, hogy azok közül, akik monseigneur Bienvenut ismerték, egyetlen egy sem hitte magát feljogosítottnak arra, hogy bármi, ehhez hasonlót gondoljon. Az, ami fényessé tette ezt a férfit, a szíve volt. A bölcsessége abból a fényből alakult, amely a szívéből jött.

Semmiféle rendszer nem volt, sok műve volt. A nehezen érthető spekulációk szédülést okoznak; semmi sem mutat arra, hogy ő az apokalipszisben kockáztatta volna meg elméjét. Az apostol lehet vakmerő, de a püspöknek félénknek kell lennie. valószínűleg aggodalmai lettek volna, hogy bizonyos problémákat, amelyek valamiképpen a rettenetes, nagy elmék számára vannak fenntartva, túlságosan firtasson. Van valami szent borzalmasság a rejtélyek előcsarnokaiban; ezek a homályos kapuk ránk tátonganak, de valami azt súgja nekünk, az élet arra járókelőinek, hogy ne lépjünk be. Szerencsétlenül jár, aki oda behatol! A lángelmék, az elvontságnak és a tiszta okoskodásnak hallatlan mélységeiben, hogy úgy mondjuk, a dogmák fölé helyezkedve, Istennek szánják gondolataikat. Az ő imájuk vakmerően felajánlja a megvitatást. Az ő imádásuk kérdez. Ez a közvetlen, aggállyal és felelősséggel telt vallás annak számára, aki megkísérli, hogy a magasság meredélyére jusson.

Az emberi elmélkedésnek nincsenek határai. Saját veszélyére és kockázatára elemzi és feldarabolja saját káprázatát. Majdnem azt lehetne mondani, hogy valami ragyogó reakciófajtával, elkápráztatja a természetet; a titokzatos világ, amely bennünket körülvesz, visszaadja azt, amit kap; valószínű, hogy az elmélkedők is bele vannak számítva. Akárhogy legyen is, vannak a földön emberek - vajon emberek-e ezek? - akik élesen meglátják az álom látókörének mélyén az abszolútnak magasságait és akiknek megvan a végtelen hegység rettenetes látványa. Monseigneur Bienvenu egyáltalán nem volt ezen emberek közül való, monseigneur Bienvenu egyáltalán nem volt lángész. Rettegett volna ezektől a fenséges dolgoktól, amelyekből egyesek, még nagyon nagyok is, mint Swedenborg és Pascal, a tébolyba csúsztak át. Az biztos, hogy ezeknek a hatalmas álmodozásoknak megvan a morális hasznuk és ezeken a göröngyös utakon át az ember közeledése az eszményi tökélyhez. Ő a rövidebb gyalogösvényt választotta: az evangéliumot.

Egyáltalán nem kísérelte meg, hogy miseköpenyébe olyan hajtásokat csináltasson, mint amilyenek Éliás köpenyén voltak, nem sugározta ki a jövendő semmiféle sugarát, az események homályos hullámzásaira, nem akarta a dolgok fényét lánggá sűríteni, nem volt benne semmi a prófétából és a mágusból. Ez az alázatos lélek szeretett. Ez az egész.

Hogy az imát emberfölötti törekvéssé tágította ki, az valószínű, de éppúgy nem lehet túlságos sokat imádkozni, aminthogy nem lehet túlságosan szeretni; és ha eretnekség a szövegen felül imádkozni, akkor Szent Pál és Szent Jeromos eretnekek voltak.

Fölébe hajolt annak, aki nyögött és annak, aki vezekelt. A világegyetem úgy tűnt fel előtte, mint egy végtelen betegség; mindenütt ott érezte a lázat, mindenütt kikopogtatta a szenvedést és anélkül, hogy igyekezett volna megfejteni a rejtélyt, sietett behegeszteni a sebet. A teremtett dolgok félelmetes látványa ellágyulást idézett elő benne, csak avval törődött, hogy a maga számára megtalálja és másokkal közölhesse a legjobb módot a panaszra és az enyhítésre. Az, ami létezett, ezen jó és ritka pap számára állandó tárgya volt a szomorúságnak, amely vigaszt keres.

Vannak emberek, akik azon dolgoznak, hogy aranyat termeljenek; ő azon dolgozott, hogy szánalmat termeljen. Az egyetemleges nyomor volt az ő bányája. A fájdalom mindenütt, mindig csak alkalom volt a jóságra. Szeressétek egymást, - ezt tökéletesnek jelentette ki, nem kívánt semmi többet és ez volt az ő egész tana. Egy nap az az úr, aki „filozófusnak” hívta magát, az a szenátor, akit már megemlítettünk, azt mondta a püspöknek: - De nézze meg a világ színjátékát: mindenki háborúja ellenünk; aki a legerősebb, az a legokosabb. Az ön szeressétek egymást-ja ostobaság. - Nos jól van, felelte a püspök, nem bocsátkozván vitába - ha butaság, akkor a léleknek beléje kell zárkóznia, mint a gyöngy a kagylóba. Ő bezárkózott tehát, élt és teljesen meg volt elégedve, félretolva a csodálatos kérdéseket, amelyek vonzanak és megfélemlítenek, az elvontság kifürkészhetetlen látóköreit, a metafizika szakadékait, mindezeket a mélységeket, amelyek összefutnak, az apostol számára Istenben, az ateista számára a semmiben, a végzet, a jó és a rossz, az egyik lény háborúja a másik lény ellen, az ember lelkiismerete, az állat gondolkodó álomlátása, a halál általi átalakulás, az egzisztenciák összesitése, amelyet a sir tartalmaz, a vonzalmaknak érthetetlen egymásután való beojtódása az ellenálló énbe, a semmi és a végtelen, a lélek, a természet, a szabadság, a szükségesség; meredek problémák, vésztjósló sűrűségek, amelyek fölé az emberi elme gigászi arkangyalai hajlanak; félelmetes mélységek, melyeket Lucrécius, Szent Pál és Dante szemlélnek azzal a villogó szemmel, amely merően nézve a végtelenbe, mintha csillagokat idézne elő ottan.

Monseigneur Bienvenu egyszerűen olyan ember volt, aki kívülről állapította meg a kérdések létezését anélkül, hogy azokat fürkészte, bolygatta volna, anélkül, hogy saját elméjét megzavarta volna velük, olyan ember volt, akinek lelkében ott honolt a homályos iránti komoly tisztelet.

MÁSODIK KÖNYV
A bukás

I. Egy menetelési nap estéje

1815 október havának első napjaiban, körülbelül egy órával naplemente előtt egy ember, aki gyalog utazott, ért be a kis Digne városba. Az a kevés lakos, aki ebben az időben az ablaknál volt, vagy háza kapujában, bizonyos nyugtalansággal nézett erre az utasra. Nehéz lett volna egy nyomorúságosabb megjelenésű járókelővel találkozni. Középtermetű ember volt, darabos, izmos, kora teljes erejében. Negyvenhat, vagy negyvennyolcéves lehetett. Szemébe húzott bőrellenzőssapka takarta el részben napsütötte arcát, melyről az izzadság folyt. Durva, sárga vászonból való inge, melyet nyakánál egy kis ezüstcsat fogott össze, látni engedte szőrös mellét; kötéllé csavart nyakkendője volt, kék zsávolyból készült, viseltes, kopott nadrágja, melynek egyik térdén fehér folt, a másik térdén lyuk, rongyokban lógó ócska, szürke zubbonya, melynek egyik könyökén vékony spárgával odavarrt zöld szövetfolt éktelenkedett, a hátán erősen megtömött, egészen új katonazsák, jól megszíjazva, a kezében rengeteg nagy görcsös bot, lábán nem volt harisnya, a cipője patkós, a feje megnyírva, a szakálla hosszú.

Az izzadság, a hőség, a gyaloglás, a por, nem tudom, micsoda züllöttséget adtak ehhez a zilált összbenyomáshoz. A haja egészen rövid volt, de mégis sörteszerű, mert most kezdett kissé nőni és úgy látszott, nem nyírták egy idő óta.

Senki sem ismerte. Nyilvánvalóan átutazó volt. Honnan jött? Talán délről. A tenger partjáról esetleg. Mert ugyanazon az úton jött be Digne-be, amely hét hónappal ezelőtt látta elvonulni Napóleont, amikor Cannes-ból Párizsba ment. Ez az ember egész nap gyalogolhatott. Nagyon fáradtnak látszott. A nők, akik a régi várban laknak, amely a város alsórészén van, látták, hogy megáll a fák alatt és iszik a kútból, amely a sétány szélén van. Nagyon szomjas lehetett, mert a gyermekek, akik utána mentek, látták, hogy kétszáz lépéssel odébb, a piactéri kútnál, ismét megállt és ivott.

A Poichevert-utca sarkára érve, balra fordult és a polgármesteri hivatal felé ment. Bement oda, aztán egy negyedóra múlva ismét kijött. Egy csendőr ült a kapu mellett lévő kőpadon, amelyre március 4-ikén Drount tábornok hágott fel, hogy Digne lakosainak elképedt tömege előtt felolvassa a János-öbölbeli proklamációt. A férfi levette sapkáját és alázatosan köszönt a csendőrnek.

A csendőr, anélkül, hogy viszonozta volna a köszöntést, figyelmesen nézte az embert, egy ideig szemmel kísérte, aztán bement a városházába.

Abban az időben Digne-ben szép szálló volt a „Kereszt szálloda”. Ennek a szállodának a gazdája egy Labarre Jakab nevű ember volt, akinek az egész városban tekintélye volt azon rokonság miatt, melyben egy másik Labarre-ral volt, aki Grenoble-ban a Trois-Dauphins szállodát tartotta és a guideknél[1] szolgált. Amikor a császár kihajózott, sokat beszéltek ezen a vidéken erről a Trois-Dauphins szállodáról. Azt mesélték, hogy Bertrand tábornok fuvarosnak öltözve, sűrűn látogatott ide január hónapban és a katonák közt a becsületrend keresztjét, a polgárok közt pedig marokszámra aranyakat osztogatott szét. A valóság az, hogy a császár Grenoble-ba érkezve visszautasította, hogy a prefektúra épületébe szálljon; megköszönte a polgármesternek a felajánlott lakosztályt és azt mondta: Egy derék emberhez megyek, akit ismerek és a Trois-Dauphins-be ment. A Trois-Dauphins ezen dicsősége besugározta a huszonöt lieuenyire[2] lakó másik Labarret, a Kereszt szálloda gazdáját is. Úgy beszéltek róla a városban: a grenoble-i unokafivére.

Az ember ezen szálloda felé ment, amely a legjobb volt az egész vidéken. Belépett a konyhába, amely közvetlen az utcára nyílt. Valamennyi tűzhelyben be volt gyújtva; a kandallóban nagy tűz lobogott vígan. A szállodás, aki egyszemélyben a konyhafőnök is volt, az egyik tűzhelytől a másikhoz ment, nagyon elfoglalva és a kitűnő ebédre felügyelve, melyet a fuvarosok számára készített, akiknek nevetése és beszéde nagy zajt okozott egy szomszéd teremben. Aki valaha utazott, tudja, hogy senki sem csinál nagyobb számlát, mint a fuvarosok. Kövér mormota,[3] fehér foglyok és bruyère[4] tyúkok sisteregtek serpenyőkben, forogtak nyársakon a tűz fölött; a másik tűzhelyen a Lauzet-tóból való két nagy tavi harcsa főtt és egy pisztráng az Alloz-tóból.

A szállodás, amikor hallotta az ajtót nyílni és egy újonnan érkezettet belépni, anélkül, hogy a két tűzhelyről elfordította volna tekintetét, megszólalt:

- Mit kíván, uram?

- Enni és lefeküdni, - mondta az ember.

- Semmi sem könnyebb, - felelte a vendéglős. Ebben a pillanatban megfordította a fejét, egy pillantással végigvizsgálta az utas egész külsejét és hozzátette: - pénzért.

Az ember nagy bőrerszényt vett elő zubbonya zsebéből és azt felelte:

- Van pénzem.

- Ez esetben rendelkezzék, - szólt a vendéglős.

Az ember visszatette erszényét zsebébe, levette hátizsákját, az ajtó mellett a földre tette, kezében tartotta botját és a tűz mellé egy alacsony zsámolyra ült.

Digne a hegységben van. Az októberi esték hűvösek ott.

Azonban a vendéglős, miközben ide s tova járkált, szemügyre vette az utast.

- Korán lesz az ebéd? - szólt az ember.

- Azonnal, - felelte a vendéglős.

Mialatt az újonnan jött, háttal fordulva a konyha felé, melegedett, az érdemes Labarre Jakab vendéglős egy irónt húzott elő zsebéből, aztán letépte egy régi újság sarkát, amely ott feküdt az ablak mellett egy kis asztalon. Az újság fehér szélére egy vagy két sort irt, összehajtogatta a papírost, aztán anélkül, hogy lepecsételte volna, odaadta egy fiúnak, aki úgy látszik, kuktája és inasa volt. A vendéglős valamit súgott a kukta fülébe és a fiú elszaladt a városháza irányába.

Az utas mindebből nem látott semmit sem.

Még egyszer megkérdezte:

- Korán lesz az ebéd?

- Azonnal, - szólt a vendéglős.

A gyermek visszajött. Visszahozta a papírost. A vendéglős gyorsan felbontotta, mint olyan valaki, aki választ vár. Láthatóan figyelmesen olvasta, aztán felvetette a fejét és egy pillanatig gondolkozott.

Végre egy lépést tett az utas felé, aki kevéssé magasztos gondolatokba látszott merülni.

- Uram, - mondta a vendéglős - nem fogadhatom önt.

Az ember félig felegyenesedett ültében.

- Hogyan? fél, hogy nem fizetek? Mondom, hogy van pénzem.

- Nem erről van szó.

- Hát miről?

- Önnek van pénze...

- Igen, - mondta az ember.

- És nekem, - folytatta a vendéglős - nincsen szobám.

Az ember csendesen szólt: - Tegyen az istállóba.

- Nem lehet.

- Miért?

- A lovak elfoglalnak minden helyet.

- Nos, jól van, - válaszolta a férfi - adjon egy zugot a magtárban. Egy marék szalmát. Majd beszélünk róla ebéd után.

- Nem adhatok önnek ebédet.

Ez a kijelentés, mely kimért, de határozott hangon hangzott el, úgy látszott súlyosan érte az idegent. Felemelkedett.

- Ejh mit! én éhen halok. Napkelte óta gyalogolok. Tizenkét lieuet tettem meg. Fizetek. Enni akarok.

- Nincsen semmim, - szólt a vendéglős.

Az ember felnevetett és a kandalló és a tűzhelyek felé fordult.

- Semmije? Hát ez mind?

- Ez mind meg van rendelve.

- Ki által?

- A fuvaros urak által.

- Hányan vannak?

- Tizenketten.

- Itt húsz ember számára van étel.

- Mindent megrendeltek és előre kifizettek.

Az ember visszaült és anélkül, hogy felemelte volna hangját, azt mondta:

- Szállodában vagyok, éhes vagyok és maradok.

A vendéglős erre a füléhez hajolt és olyan hangon, melyre az ember összerezzent, azt mondta neki: - Menjen innen!

Az utas e pillanatban előregörnyedt és néhány parazsat lökött botja vasalt végével a tűzbe. A vendéglős utolsó szavára élénken megfordult és amikor kinyitotta száját, hogy válaszoljon, a vendéglős mereven a szemébe nézett és még mindig halk hangon hozzátette: - Nézze, elég volt ebből a beszédből. Akarja, hogy megmondjam a nevét? Önt Jean Valjeannak hívják. Most akarja, hogy megmondjam, hogy kicsoda ön? Amikor belépett ide, még nem voltam felőle bizonyos, elküldtem a városházára és itt van, amit válaszoltak. Tud olvasni?

Miközben ezt mondta, kinyújtotta kezét és teljesen kibontva, odatartotta az idegen elé azt a papírost, amely az imént utazott a szállodából a városházára és a városházáról a szállodába. Az ember egy pillantást vetett a papírra. A vendéglős rövid hallgatás után folytatta:

- Az a szokásom, hogy mindenkivel szemben udvarias vagyok. Menjen innen.

Az ember lehajtotta fejét, összeszedte a zsákot, amelyet a földre helyezett és távozott.

A főútra ment. Találomra ment maga elé, közelről súrolva a házakat, mint a megalázott és szomorú emberek. Egyszer sem fordult hátra. Ha visszanézett volna, látta volna a Kereszt-fogadó vendéglősét ajtaja küszöbén, körülvéve szállodája valamennyi utasától és az utca valamennyi járókelőjétől, élénken beszélgetve és ujjukkal mutogatva rá és a csoport megrettent és felháborodott pillantásaiból kitalálhatta volna, hogy rövid időn belül az ő megérkezése az egész város eseménye lesz.

De ő mindebből nem látott semmit sem. A lesújtott emberek nem szoktak maguk mögé tekinteni. Nagyon jól tudják, hogy a balsors követi őket.

Így járkált egy ideig, mindig menve maga elé, kószálva bizonytalanul végig az utcákon, melyeket nem ismert, elfelejtve a fáradtságot, ahogy lenni szokott a szomorúságban. Hirtelen belemart az éhség. Az éjszaka közeledett. Körülnézett, hogy lássa, nem fedezne-e fel valami éjjeli szállást.

A szép szálloda bezárult előtte; keresett valami nagyon szerény csapszéket, valami nagyon szegényes odút.

Pontosan az utca végén egy lámpa égett; egy vasdrótra függesztett fenyőág körvonalai ütöttek el az alkonyati ég fehér hátteréből.

Tényleg kocsma volt. Az a kocsma, amely a Chaffaut-utcában van.

Az utas megállt egy pillanatra és az ablakon át benézett a kocsma alacsony szobájába, melyet egy asztalom álló kis lámpa és a kandallóban lobogó nagy tűz világított meg. Néhány ember ivott a szobában. A gazda a tűznél melegedett. A láng felett az üstkampóra akasztott vasfazékban rotyogott valami.

A kocsmában, amely szintén valami fogadóféle volt, két ajtón keresztül lehet belépni. Az egyik az utcára nyílik, a másik egy füsttel teli kis udvarra.

Az utas nem mert az utcáról nyíló ajtón belépni. Besurrant az udvara, még megállt, aztán félénken felemelte a zárat és betolta az ajtót.

- Ki jár ott? - kérdezte a gazda.

- Valaki, aki vacsorázni és aludni akar.

- Jól van. Itt lehet vacsorázni és aludni.

Belépett. Valamennyi ember, aki ott ivott, megfordult. A lámpa megvilágította az egyik oldalról, a tűz a másikról. Egy ideig vizsgálgatták, mialatt letette zsákját.

A vendéglős azt mondta neki: - Itt van a tűz. A vacsora már fő a fazékban. Jöjjön pajtás ide és melegedjék.

Odament a tűzhelyhez. kinyújtotta a tűz felé fáradtságtól dermedt lábait; a fazékból jó szag áradt ki. Arca azon részén, amely szemére húzott sapkája alól kilátszott, keverődött annak a kifejezése, hogy jól érzi magát azzal a szívbemarkoló arckifejezéssel, amely a szenvedés megszokottságától ered.

Egyébként szilárd, erélyes és szomorú profil volt. Ez az arc különösen volt alkotva; kezdetben alázatosnak tetszett, végül pedig szigorúnak tűnt fel. A szem úgy villogott a szemöldöke alatt, mint a tűz a bozót mögött.

Azonban az asztal köré telepedett emberek egyike halász volt, aki mielőtt a Chaffaut-utcában lévő kocsmába jött, ott járt Labarre-nál, hogy elhelyezze lovát annak az istállójában. A véletlen úgy hozta magával, hogy ugyanazon a délelőtt találkozott ezzel a rossz képű idegennel Bras l’Asse és... (elfelejtettem a nevet, azt hiszem, Escoublon) között. Nos, a találkozás alkalmával ez az ember, aki már akkor is nagyon fáradtnak látszott, arra kérte őt, hogy vegye fel maga mögé a lóra, amire a halász nem felelt mással, minthogy meggyorsította lova lépteit. Ez a halász egy félórával ezelőtt ott volt abban a csoportban, amely körülállta Labarre Jakabot és ő ott elmondta az ő kellemetlen találkozását a Kereszt-szálloda embereinek. A helyéről a kocsmárosnak észrevétlenül jelt adott. A kocsmáros odajött hozzá. Néhány szót váltottak halk hangon. Az utas gondolataiba mélyedt.

A kocsmáros visszament a kandallóhoz, durván rátette kezét az ember vállára és rámordult:

- Te odébb fogsz menni innen.

Az idegen megfordult és szelíden felelte:

- Á, hát ön tudja?...

- Igen.

- Elküldtek a másik fogadóból.

- És ebből elkergetnek.

- Hova akarja, hogy menjek?

- Máshova.

Az ember vette botját, zsákját és elment.

Amikor kiment, néhány gyermek, aki a Kereszt-től követte és úgy látszik várt rá, kövekkel dobálta meg. Az ember visszament néhány lépésnyire és megfenyegette őket botjával; a gyermekek szétrebbentek, mint egy csomó madár.

Elhaladt a fogház előtt. A kapu mellett vasláncon egy csengettyű lógott. Csengetett.

Egy fogházőr nyitotta ki a rácsajtót.

- Fogházőr úr, - mondta az ember tisztelettudóan levéve sapkáját - nem volna szíves kinyitni nekem a kaput és elhelyezni az éjszakára?

Egy hang válaszolt:

- A fogház nem szálloda. Fogassa el magát. Akkor majd kinyitják önnek a kaput.

A rácsajtó becsapódott.

Befordult egy kis utcába, amelyben sok kert volt. Néhány csak sövénnyel van elkerítve az utca felől. Ezen kertek és sövények közt meglátott egy kis, egyemeletes házat, amelyek ablakában világosság volt. Benézett ezen az ablakon, ahogy a kocsma ablakán tette. Nagy, fehérre meszelt szobát látott, indigónyomású szövettel letakart ágy volt benne és bölcső állt az egyik sarokban, néhány széket látott még és egy kétlövetű puskát a falra akasztva. A szoba közepén terített asztal volt. Egy rézlámpa világította meg a durva fehér asztalterítőt, az ezüstként ragyogó cinkkorsót és a barna levesestálat, amely párolgott. Az asztalnál derült és nyílt arcú, negyven év körüli férfi ült, aki kis gyermeket lovagoltatott a térdén. Mellette egészen fiatal asszony szoptatott egy másik gyermeket. Az apa nevetett, a gyermek kacagott, az anya mosolygott.

Az idegen egy pillanatig álmodozva nézte a szelíd és megnyugtató látványt. Mi ment végbe bensejében? Egyedül ő tudná megmondani. valószínűleg azt gondolta, hogy ez a boldog ház vendégszerető lesz és hogy ott, ahol ennyi boldogságot lát, talán szánalomra is talál.

Nagyon gyengén kopogtatott az ablaktáblán.

Nem hallották.

Másodszor is kopogott.

Hallotta, hogy az asszony megszólal: - úgy rémlik, valaki kopog, emberem.

- Nem, - felelte a férj.

Harmadszor kopogtatott.

A férj felemelkedett, vette a lámpát és odament az ajtóhoz, melyet kinyitott.

Magas termetű ember volt, félig paraszt, félig kézműves. Nagy bőrkötény volt rajta, mely egészen bal válláig felért és amelynek övzsebét egy kalapács, egy vörös zsebkendő és mindenféle más szerszám duzzasztotta meg. A férfi hátravetette fejét, szélesen nyitott és visszahajtott inge mögül kilátszott fehér, meztelen bikanyaka. sűrű szemöldöke volt, hatalmas fekete bajsza, szúrós szeme, arcának alsó része borostás és mindehhez olyan fellépés, amely kifejezhetetlen és azt jelzi, hogy otthon érezte magát.

- Uram, szólt az utas, bocsánat. Fizetségért adhat-e nekem egy tányér levest és egy zugot a pajtában, amely a kertben van, ahol alhassak? Mondja, megteheti? Fizetségért?

- Kicsoda ön? - kérdezte a ház gazdája.

Az ember azt felelte: - Puy-Moissonból érkezem. Egész nap mentem. Tizenkét lieuet tettem meg. Megteheti? Megfizetem!?

- Nem utasítanám el, hogy jól elszállásoljak valakit, aki megfizetné. De miért nem megy szállodába?

- Nincs hely.

- Ejh, nem lehetséges. Nincs sem heti vásár, sem megyei vásár. Volt már Labarre-nál?

- Igen.

- Nos?

Az utas zavartan felelte: - Nem tudom, nem fogadott.

- Volt már itt - izé - a Chaffaut-utcában is?

Az idegen zavara nőtt. Azt dadogta:

- Az sem adott szállást.

A paraszt arca bizalmatlan kifejezést öltött, tetőtől talpig végigmérte a jövevényt és hirtelen valami borzongás félével felkiáltott:

- Ön lenne az az ember?...

Még egyszer rápillantott az emberre, három lépést hátrált, az asztalra helyezte a lámpát és levette a puskát a falról.

Ezalatt a paraszt azon szavaira: Ön lenne az az ember?... az asszony felállt, karjaiba vette két gyermekét és odaugrott férje mögé, meztelen nyakkal, rémült szemekkel és egész halkan azt mormogta: Tso-maraude.[5]

Mindez gyorsabban folyt le, mintsem el lehet képzelni. Miután néhány pillanatig olyan tekintettel nézte az embert, ahogy egy viperára szoktak nézni, a ház gazdája visszament az ajtóhoz és azt mondta:

- Lódulj.

- Irgalomból - szólt az ember, - egy pohár vizet.

- Egy puskalövést! - felelte a paraszt.

Aztán erősen becsapta az ajtót és az ember hallotta, hogy két nagy reteszt tol be. Egy pillanattal később az ablakzsalukat is betették és vasrúd zörgése hallatszott, amint keresztbe erősítették.

Az éj mindinkább közeledett. Az alpesi hideg szél fujt. A haldokló nap világosságánál az utat szegélyező kertek egyikében az idegen egy kunyhófélét pillantott meg, amely, mintha gyeptéglákból lett volna építve. Elszántan átugrott egy fakorláton és a kertben találta magát. Közeledett a kunyhóhoz; a kunyhónak nagyon alacsony nyílása volt ajtó helyett és egészben véve hasonlított azokhoz a kis épületekhez, amelyeket az útőrök csinálnak maguknak az országutak szélén. Kétségkívül azt gondolta, hogy ez valami útőr szállása; szenvedett a hidegtől és az éhségtől; beletörődött az éhségbe, de ez legalább fedél volt a hideg ellen. Ezekben a házacskákban rendszerint nem szoktak éjjel tartózkodni. Hasra feküdt és becsúszott a kunyhóba. Meleg volt bent és elég jó szalmaágyat talált. Egy percig kinyújtózkodva feküdt a szalmán. Oly fáradt volt, hogy mozdulni sem tudott. Aztán, mivel hátizsákja zavarta és az egyébként is alkalmas vánkos volt, nekikezdett, hogy az egyik csatot kinyissa. Ebben a pillanatban vad morgás hallatszott. Felnézett. Óriási kutya feje rajzolódott ki a homályban a kunyhó nyílásánál.

Kutyaól volt.

Az ember maga is erős és félelmetes volt; felfegyverezte magát botjával, zsákját pajzsnak használta és kiment a kutyaólból úgy, ahogy tudott, nem anélkül azonban, hogy zubbonya szakadásait meg ne nagyobbította volna.

Mindazonáltal kiment a kertből, de hátrálva, mert hogy a kutyát távol tartsa magától, kénytelen volt a botjával ahhoz a védekezéshez fordulni, amit a vívók „la rose couverte-nek” hívnak.

Amikor - nem csekély fáradsággal - túl volt a korláton és ott találta magát ismét az utcán, egyedül, hajlék nélkül, fedél nélkül, szállás nélkül, kikergetve még ennek a nyomorúságos kutyaólnak szalmafekvőhelyéről is, inkább lerogyott, mint ült egy kőre és úgy tetszett, mintha egy arra járó hallotta volna, hogy azt kiáltja: - Még kutya sem vagyok!

Hamarosan ismét felállt és folytatta a menetelést. Kiment a városból azon reményben, hogy talál egy fát vagy egy odút a mezőkön, ahol meghúzódhatik.

Egy ideig így baktatott, folyvást lehajtott fővel. Amikor úgy érezte, hogy minden lakott helytől már távol van, felvetette szemét és körülnézett. Egy mezőn volt, egy olyan alacsony, rövidre vágott szalmával fedett halom volt előtte, amilyeneket az aratás után lehet látni a tarlókon és amelyek megnyírt fejekhez hasonlítanak.

A láthatár teljesen fekete volt; nemcsak az éj sötétsége miatt, hanem a nagyon alacsony felhők miatt is, amelyek mintha erre a kis halomra nehezedtek volna. A felhők mind sűrűbben torlódtak és befedték az egész égboltozatot. Azonban amint a hold felkelt és mivel a zeniten még derengett valami maradványa az alkonyi világosságnak, a felhők a magasban valami fehérlő boltozatfélét képeztek, amelyből némi világosság jutott a földre.

Így a föld jobban volt megvilágítva, mint az ég, ami különös komor hatást kelt és a kis dombocska szánalmas és fakó körvonalaival bizonytalanul és homályosan rajzolódott ki a sötét háttérben. Ez az egész összkép ocsmány, kicsi, gyászos és korlátolt volt. Semmi sem volt a mezőn, sem a dombon, csak egy nyomorék fa, amely néhány lépésre az úttól borzongva hajladozott a szélben.

Ez az ember nyilvánvalóan távol volt attól, hogy meglegyenek benne az értelemnek és elmének azok a finom képességei, amelyek okozzák, hogy az ember érzékeny a dolgok titokzatos benyomásaival szemben; azonban ebben az égben, ebben a dombban, ebben a síkságban és ebben a fában valami olyan mélységes sivárság volt, hogy egy percnyi mozdulatlanság és elgondolkodás után az idegen hirtelen visszafelé indult. Vannak pillanatok, amelyekben a természet ellenségesnek látszik.

Ugyanazon az úton ment visszafelé. Digne kapui zárva voltak. Digne a vallásháborúk alatt ostromokat állt ki és 1815-ben még régi várfalak övezték, melyek négyszögletes tornyok oldalából indultak ki. Ezeket a tornyokat azóta lebontották. Az utas áthaladt egy falhézagon és visszatért a városba.

Esti nyolc óra lehetett. Minthogy nem ismerte az utcákat, ismét találomra indult neki a sétának.

Igy jutott el a prefektúrához, aztán a szemináriumhoz. A székesegyház terén áthaladva, öklével fenyegette meg a templomot.

Ennek a térnek a sarkán egy nyomda van. Itt nyomták ki először a császár és a császári gárda proklamációit a hadsereghez, amelyeket Elba-szigetéről hoztak és amelyeket a császár maga diktált.

Kimerülve a fáradtságtól és nem remélve már semmit, az utas lefeküdt arra a kőpadra, amely ennek a nyomdának a kapujánál van.

E percben egy öreg asszony jött ki a templomból. Meglátta az embert kinyúlva a padon. Mit csinál itt, barátom? - kérdezte.

Az ember nyersen és haragosan felelt: - Látja, jóasszony, fekszem.

A jóasszony, aki igazán méltó volt erre a névre, R. márkiné volt.

- Ezen a padon? - kérdezte.

- Tizenkilenc évig famatracom volt, - mondta az idegen, - ma kőmatracom van.

- Ön katona volt?

- Igen, jó asszony. Katona.

- Miért nem megy a szállodába?

- Mert nincs pénzem.

- Sajnos, szólt R. márkiné, csak négy sous van az erszényemben.

- Csak adja azért ide.

Az ember elvette a négy soust. R. márkiné folytatta:

- Ilyen kevés pénzért nem kap szállást a fogadóban. Próbálkozott már? Lehetetlen, hogy így töltse el az éjszakát. Biztosan fázik és éhezik. Irgalomból is hajlékot lehetett volna önnek adni.

- Kopogtattam minden ajtón.

- Nos és?

- Mindenhol elkergettek.

A „jó asszony” megérintette az ember karját és a tér másik oldalán egy alacsony kis házra mutatott a püspöki palota mellett.

- Ön minden ajtón kopogtatott? - ismételte.

- Igen.

- Kopogtatott már ott is?

- Nem.

- Kopogtasson be ottan.

II. A bölcsességnek azt tanácsolják, hogy legyen okos

Ezen az estén Digne püspök ura a városban tett sétája után elég sokáig maradt bezárkózva szobájába. Egy nagy művével, a Kötelességekről szólóval foglalkozott, amely, sajnos, befejezetlen maradt. Gondosan összegyűjtötte mindazt, amit az Atyák és a Tudósok erről a nehéz tárgyról mondottak. A könyve két részre volt osztva; először szó volt mindenki kötelességeiről általában, másodszor minden egyes ember kötelességeiről, mely terheli azon osztály szerint, amelyhez tartozik. A mindenki kötelességei a nagy kötelességek. Négy van ilyen. Szent Máté megnevezi őket: az Istennel szemben való kötelességek, (Máté, VI.) az önmagunkkal szemben tartozó kötelességek (Máté, V., 20., 30.) az embertárs iránti kötelességek (Máté VII., 12.) és a teremtmények iránti kötelességek. (Máté VI., 20., 25.) Ami a többi kötelességeket illeti, a püspök azokat máshol találta megjelölve és feljegyezve; a szuverének és az alattvalók kötelességeit a rómaiakhoz intézett Epistolában, a hatóságok, a hitvesek, az anyák és a fiatalemberek kötelességeit Szent Péter jelöli meg; a férjek, az atyák, a gyermekek és a szolgák kötelességeit az efezeusiakhoz szóló Epistolában; a szüzekét a korintusiakhoz intézett Epistolában. Mindezen leírásokból nagy fáradsággal egybehangzó egészet készített, amelyet a lelkeknek akart bemutatni.

Nyolc órakor még dolgozott - elég kényelmetlenül irt kis négyszögletes papírszeletekre, egy nagy, nyitott könyvvel a térdén, amikor Magloire asszony rendes szokása szerint, belépett, hogy az ezüstneműt kivegye az ágy mellett lévő faliszekrénykéből. Egy pillanattal később a püspök, megérezve, hogy a terítéket feltették már és a nővére talán várja, becsukta könyvét, felállt asztala mellől és átment az ebédlőbe.

Az ebédlő hosszas alakú terem volt, melyben kandalló állt; ajtaja (ezt már mondtuk) az utcára nyílt, ablaka a kertre.

Magloire asszony tényleg befejezte a terítést.

Pihenve a terítés után, Baptistine kisasszonnyal csevegett. Egy lámpa volt az asztalon, az asztal pedig a kandalló mellett állt. Elég jó tűz égett a kandallóban.

Könnyű elképzelni ezt a két nőt, aki mindkettő már meghaladta a hatvanéves kort: Magloire asszonyt, aki kicsi, kövér és élénk volt és a szelíd, sovány, törékeny Baptistine kisasszonyt, aki valamivel magasabb volt, mint fivére, barna selyemruhába öltözve, amely szín 1806-ban volt divatos. A ruhát akkor vette Párizsban és még most is hordta. Hogy kölcsönvegyük a népies szólásmódokat, amelyek egyetlen szóval tudnak kifejezni olyan gondolatokat, amelyek kifejezéséhez alig elegendő egy oldal, Magloirené olyan volt, mint egy parasztasszony és Baptistine kisasszony olyan, mint egy úrihölgy. Magloire asszonyon egy fátyolkalap volt, nyakában aranylánc, az egyedüli női ékszer, ami a házban volt, nagyon fehér „fichu” látszott ki a durva fekete posztóból készült bő és széles ujjú ruhájából, pamutvászon kötényén zöld és vörös kockák diszlettek és a kötényt a derekán zöld szalag kötötte meg, míg a kötény mellrészét fent két gombostű erősítette ruhájához. Lábán nagy cipő és a harisnyája sárga, mint a marseille-i nőké. Baptistine kisasszony ruhája az 1806-iki szabásminták szerint volt szabva, csattokkal és gombokkal, keskeny félhosszú ujjakkal, épaulettekkel. Szürke haját egy à l’enfant frizurájú paróka alá rejtette. Magloire asszony értelmes, élénk és jó asszonynak látszott; két szájszeglete nem volt egyforma magasságban, a felső ajka vastagabb volt, mint az alsó, ami kissé zord és parancsoló kifejezést kölcsönzött arcának. amíg monseigneur hallgatott, határozottan beszélt hozzá, a szabadság és tisztelet keverékével, de ha monseigneur megszólalt, látni lehetett, hogy ellenállás nélkül engedelmeskedett éppúgy, mint Baptistine kisasszony. Baptistine kisasszony még csak nem is beszélt. Arra szorítkozott, hogy engedelmeskedjék és tessék. Még fiatalkorában sem volt csinos, nagy, kimeredő kék szeme volt és hosszú, vékony orra; azonban egész arca, egész személye - már az elején mondtuk - kitörülhetetlen jóságot lehelt magából. Mindenkor szelídlelkűségre volt teremtve, de a hit, az irgalmasság, a remény, ez a három erény, amely szelíden hevíti a lelket, ezt a szelídlelkűséget lassanként szentségességgé emelte. A természet csak bárányt csinált belőle, a hit angyalt. Szegény, szent lány! Te eltűnt szelíd emlék!

Baptistine kisasszony azóta annyiszor elbeszélte, hogy mi történt a püspöki lakban az este, hogy több személy, aki még ma is él, élénken emlékszik a legkisebb részletekre is.

Abban a pillanatban, amikor a püspök úr belépett, Magloire asszony egy kissé élénken beszélt. Olyan beszédtárggyal szórakoztatta a kisasszonyt, amelyet az jól ismert és amelyet a püspök már megszokott. Az utcai ajtó lakatjáról volt szó.

Úgy látszott, hogy Magloire asszony, miközben a vacsorához való bevásárlásokat végezte, különböző helyeken hallott egyet-mást. Egy rossz képű csavargóról beszéltek az emberek, hogy egy gyanús külsejű csavargó érkezett volna ide, akinek valahol a városban kell lennie és lehetséges, hogy szerencsétlen összetalálkozásuk lesz vele azoknak, akik ma este későn mennek haza. Hogy a rendőrség rossz egyébiránt, mert a prefektus úr és a polgármester úr nem kedvelik egymást és ártani akarnak egymásnak azáltal, hogy bajokat idéznek elő. Hogy tehát okos ember maga legyen a saját rendőrsége és vigyázzon ő maga és hogy az embernek gondjának kell lennie, hogy kellően elzárva tartson mindent és bezárja, eltorlaszolja a házát és jól bezárja az ajtókat.

Magloire asszony megnyomta az utolsó szavakat; de a püspök kijött a szobájából, ahol eléggé fázott, leült a kandalló elé és melegedett és aztán másra gondolt. Nem szólalt meg, hogy Magloire asszony elejtse ezt a tárgyat. De Magloire asszony ismételte, amit mondott. Erre Baptistine kisasszony, ki akarva elégíteni Magloire asszonyt anélkül, hogy fivérének visszatetsző legyen, megkockáztatta, hogy félénken azt mondja:

- Fivérem, hallotta, mit mondott Magloire asszony?

- Hallottam határozatlanul valamit, - felelte a püspök. Aztán félig megfordítva székét, két kezét két térdére fektette, az öreg cseléd felé emelte szívélyes és könnyen felderülő arcát, melyet a tűz alulról megvilágított:

- Lássuk. Mi van? Mi van? Tehát valami nagy veszélyben forgunk?

Ekkor Magloire asszony elölről kezdte az egész históriát, egy kicsit túlozva, anélkül, hogy tudott volna erről. úgy látszott, hogy valami kóborló alak, egy mezítlábas, egy veszedelmes koldusféle van jelenleg a városban. Labarre-nál mutatkozott, hogy szállást kapjon, de ott nem akarták befogadni. A Gassendi körúton látták érkezni és az utcákon kószálni mindenfelé. Zsák és kötél van nála és rettenetes arca van.

- Igazán? - szólt a püspök.

Ez a kérdés, amelyet beleegyezésnek vett Magloire asszony, bátorításul szolgált; azt vélte belőle látni, hogy a püspök nem áll messze attól, hogy megijedjen; diadalmasan folytatta:

- Igen, monseigneur. így van. Ma éjjel valami szerencsétlenség fog történni a városban. Mindenki ezt mondja. Emellett a rendőrség hanyag is (hasznos ismétlés). Az ember egy hegyi városban él és még éjjeli lámpák sincsenek az utcákon! Az ember az utcára megy. És azt mondom, monseigneur és kisasszony, hogy most már a kisasszony is azt mondja, amit én...

- Én - szakította félbe a nővér - nem mondok semmit sem. Amit a fivérem tesz, az jól van téve.

Magloire asszony folytatta, mintha nem történt volna tiltakozás:

- Azt mondjuk, hogy ez a ház egyáltalán nem biztonságos, hogy ha monseigneur megengedi, elmegyek Paulin Mureboishoz, a lakatoshoz, hogy jöjjön és tegye fel a régi zárakat az ajtóra; kéznél vannak, az egész egy perc alatt megvan; és azt mondom monseigneur, lakatokra van szükség, még ha csak ma éjjelre is; mert azt mondom, hogy egy olyan ajtó, amely csak kilincsre nyílik kívülről, az első jött-ment előtt, mindennél borzasztóbb; még hozzá monseigneur szokása, hogy mindig azt mondja „lehet” és különben is még éj közepén is, Istenem! nem kell engedélyt kérni...

Ebben a pillanatban elég erősen kopogtak az ajtón.

- Lehet! - mondta a püspök.

III. A szenvedélyes engedelmesség hősiessége

Az ajtó kinyílt.

Hevesen nyílt ki, egészen kitárult, mintha valaki erélyesen és elszántan lökte volna be.

Egy ember lépett be.

Ezt az embert már ismerjük. Az utas, akit az imént láttunk az utcán tévelyegni, éji szállást keresve.

Belépett, egy lépéssel előbbre jött és aztán megállt. Az ajtót nyitva hagyta maga után. A zsákja a vállán volt, botja a kezében, durva arckifejezése volt, merész, fáradtság és erőszakosság tükröződött szemében. Ocsmány volt. Sötét megjelenés volt.

Magloire asszonynak annyi ereje sem volt, hogy sikoltson. Nyitott szájjal remegett.

Baptistine kisasszony megfordult, meglátta a férfit, aki belépett és az ijedtségtől félig felemelkedett, fejét lassanként a kandalló felé fordítva. Fivérét nézte és arca ismét teljesen komoly és méltóságteljes lett.

A püspök nyugodtan szemlélte az embert. Amikor száját kinyitotta, kétségkívül azért, hogy megkérdezze a jövevénytől, mit kíván, az ember mindkét kezével botjára támaszkodott, végigjártatta szemeit az aggastyánon és a két nőn és anélkül, hogy bevárná, hogy a püspök beszéljen, hangosan így szólt:

- Íme. Jean Valjeannak hívnak. Gályarab voltam. Tizenkilenc évet töltöttem a bagnóban. Négy napja helyeztek szabadlábra, azóta útban vagyok Pontarlier felé, ami a rendeltetési helyem. Négy napja gyalogolok Toulonból. Ma tizenkét lieuet tettem gyalog. Ma este ezen vidékre érve, egy szállodában voltam, de elküldtek a sárga útlevelem miatt, amelyet megmutattam a polgármesteri hivatalban. Kellett megmutatnom. Egy másik fogadóba mentem. Azt mondták: Lódulj! Egyik helyről a másikra mentem, elkergettek. Senki sem akar tudni rólam. Odamentem a börtönhöz, de a foglár nem nyitott ajtót. Voltam egy kutya óljában. A kutya megharapott és elkergetett, mintha ő is ember lenne. Azt hitte volna az ember, tudja, hogy ki vagyok. Kimentem a mezőkre, hogy a szép csillagok alatt feküdjek le. Nem voltak csillagok. Úgy véltem, esni fog és nincs jó Isten, hogy megakadályozza az esőt, ezért visszajöttem a városba, hogy itt találjak egy ajtómélyedést magamnak. Ott a téren lefeküdtem egy kőre. Egy jóasszony mutatta meg nekem az ön házát és azt mondta: Kopogtass ottan! Kopogtattam. Mi van itt? fogadó? Van pénzem. A bérem. Százkilenc frank tizenöt sous, amit a bagnóban kerestem a munkámmal tizenkilenc év alatt. Megfizetem. Mit bánom én? Van pénzem. Nagyon fáradt vagyok, tizenkét lieue gyalog, éhes vagyok. Akarja, hogy maradjak?

- Magloire asszony - szólt a püspök -, még egy terítéket fog az asztalra tenni.

A férfi három lépést tett és közeledett a lámpához, amely az asztalon állt. - Nézze - szólalt meg ismét, mintha nem jól értette volna, nem így van. Hallotta? Gályarab vagyok. Fegyenc. A gályáról jövök. - Nagy sárga papírost vett elő zsebéből, amelyet szétteregetett. - íme az útlevelem. Sárga, mint látja. Ez arra való, hogy mindenhonnan kikergessenek, ahova megyek. Akarja elolvasni. Én tudok olvasni. Megtanultam a bagnóban. Van ott iskola azok számára, akik tanulni akarnak. Nézze, mit írtak az útlevelemre: „Jean Valjean, kiszabadult fegyenc, született... - ez mindegy önnek... - Tizenkilenc évet töltött a bagnóban. Öt évet betöréses lopásért. Tizennégy évet négy ízben megkísérelt szökésért. Ez az ember nagyon veszélyes”. - Íme! Mindenki kidobott. Akar ön szállást adni? Fogadó ez? Akar ennivalót adni és fekhelyet? van istállója?

- Magloire asszony - mondta a püspök -, ön fehér lepedőt tesz az ágyra az alkóvban.

Már kifejtettük, hogy miképpen engedelmeskedett a két nő a püspöknek.

Magloire asszony kiment, hogy teljesítse a parancsokat.

A püspök az ember felé fordult.

- Uram, üljön le és melegedjék. Azonnal vacsorázunk és mialatt vacsorázik, megvetik önnek az ágyat.

Az ember most már egészen megértette. Eddig kemény és sötét arckifejezése helyébe a meglepetés, kétely, öröm kifejezése lépett és egészen rendkívüli lett. Mint egy őrült dadogta:

- Igaz? Hogyan? Itt tart? Nem kerget el engem? Egy fegyencet! Uramnak szólít! Nem tegez! Kotródj, kutya! Ahogy mindig mondják. Igazán azt hittem, ön is elkerget. Hiszen mindjárt megmondtam, hogy ki vagyok. Ó, a derék asszony, aki ideküldött! Vacsorázni fogok! Ágyam lesz! Ágy, matraccal és lepedővel! Mint mindenkinek! Tizenkilenc év óta nem aludtam ágyban! Igazán nem akarja, hogy elmenjek? Önök érdemes emberek. Különben, van pénzem. Jól megfizetem. Pardon, fogadós úr, hogyan hívják önt? Fizetek, amennyit akarnak. Ön derék ember. Ön fogadós, nemde?

- Pap vagyok - felelte a püspök - és itt lakom.

- Pap! - ismételte az idegen. - Ó, derék pap! Eszerint ön nem kér pénzt? Ön a plébános, nemde? Ennek a nagy templomnak a plébánosa? Nini, igaz, milyen ostoba vagyok, de nem láttam az ön sapkáját!

Még beszéd közben letette botját és zsákját a sarokba, azután megint zsebre tette útlevelét és leült. Baptistine kisasszony szelídséggel nézte.

Az ember folytatta:

- Ön emberséges, plébános úr. Ön nem vetett meg engem. Bizony, jó dolog egy jó pap. Akkor hát nem szorult rá, hogy fizessek?

- Nem, tartsa meg a pénzét. Mennyi pénze van? Nem azt mondta, hogy százkilenc frank?

- És tizenöt sous.

- Százkilenc frank, tizenöt sous. És mennyi idő alatt kereste meg ezt a pénzt?

- Tizenkilenc év alatt.

- Tizenkilenc év alatt!

A püspök mélyen sóhajtott.

Az ember folytatta: - Még megvan az egész pénzem. Négy nap alatt csak huszonöt soust költöttem, amit azzal kerestem, hogy segítettem Grasseban kocsikról lerakodni. Minthogy ön pap, elmondom önnek, hogy volt nekünk a bagnóban egy alamizsnásunk is. És aztán egy nap láttam egy püspököt is. Úgy hívták, hogy monseigneur. Ez volt a főpüspök Marseilleben. Az a plébános, aki a többi plébános fölött van. Tudja, pardon, rosszul mondtam ezt, de nekem ez nagyon magas! - Önök, többiek megértik! - Misét mondott a bagno közepén, egy oltárnál, valami hegyes dolog volt a fején aranyból. A déli napban ez ragyogott. Mi sorban álltunk. Három oldalról. Szemben velünk az ágyúk, meggyújtott kanócokkal. Nem jól láttunk. Ő beszélt, de nagyon messze volt, nem hallottuk, mit mond. Íme, ilyen egy püspök.

Mialatt beszélt, a püspök felkelt, odament az ajtóhoz, amely még mindig tárva-nyitva volt és betette.

Magloire asszony visszajött. Egy terítéket hozott, amelyet letett az asztalra.

- Magloire asszony, szólt a püspök, tegye ezt a terítéket oly közel a kandallóhoz, amilyen közel csak lehet. - És vendége felé fordulva: - Az éjjeli szél metsző az Alpesekben. Ön fázhat, uram, nemde?

Valahányszor a püspök az ő szelíden komoly és oly jó társaságbeli hangján kimondta ezt a szót, hogy uram, felragyogott az ember arca. Az Uram megszólítás egy fegyencnek olyan, mint egy pohár víz a Medusa hajótöröttjének. A züllöttség szomjúhozza a tiszteletet.

- Hanem - folytatta a püspök - ez a lámpa nagyon rosszul világít.

Magloire asszony megértette és a hálószoba kandallójához ment, hogy elhozza a két ezüst gyertyatartót, amelyet, meggyújtva a gyertyákat, az asztalra tett.

- Plébános úr, szólt az ember, ön nagyon jó. Ön nem vet meg engem. Fogad magánál. Meggyújtja a gyertyákat a kedvemért. Pedig nem titkoltam el ön előtt, hogy honnan jövök és hogy egy szerencsétlen vagyok.

A püspök, aki mellette ült, gyengéden megérintette kezét. - Megtehette volna, hogy ne mondja meg, kicsoda. Ez itt nem az én házam, ez Jézus Krisztus háza. Ez az ajtó nem kérdezi a belépőtől, hogy mi a neve, hanem csak azt, hogy van-e bánata. Ön szenved, éhes és szomjas; szívesen látom. És ne köszönjön semmit, ne mondja, hogy én magamnál fogadom. Senki sincs itten otthon, kivéve azt, akinek menhelyre van szüksége. Én mondom önnek, aki csak átmenőben van itt, hogy ön itt inkább van odahaza, mint én. Minden, ami itt van, az öné. Mi szükségem van nekem, hogy tudjam az ön nevét? Különben is, még mielőtt megmondta volna, volt önnek olyan neve, amit tudtam.

Az ember csodálkozva nyitotta tágra a szemeit.

- Igazán? Ön tudta, hogyan hívnak engem?

- Igen, felelte a püspök, önt úgy hívják, hogy fivérem.

- Nézze, plébános úr! - kiáltott az ember -, igazán éhes voltam, amikor ide beléptem; de ön olyan jó, hogy most már nem tudom, mire van szükségem; elmúlt az éhségem.

A püspök rája nézett és mondta:

- Ön sokat szenvedett, nemde?

- Ó, a vörös sapka, a vasgolyó a lábon, egy deszka, amin alszik az ember, a forróság, a hideg, a robot, az evezősök, a botütések! Dupla lánc semmiért, börtön egy szó miatt. Még betegen, fekve is, a lánc. A kutyák, a kutyák boldogabbak! Tizenkilenc esztendő! Én negyvenhat éves vagyok. Most pedig, a sárga útlevél! Íme!

- Igen - felelte a püspök - ön a szomorúság egy helyéről jön. Hallgasson ide. Az égben több örömet okoz egy bűnbánó bűnös könnybe áztatott arca, mint száz igaznak fehér köntöse. Ha ön arról a fájdalmas helyről az emberek ellen való gyűlölet és harag érzetével távozik, akkor ön méltó a részvétre; ha azonban a jóakarat, a szelídség és a béke gondolatával távozik onnan, akkor ön többet ér, mint közülünk bárki.

Ezalatt Magloire asszony feltálalta a vacsorát. Vízből, olajból, kenyérből és sóból készített levest, egy kevés szalonnát, egy darab birkahúst, fügéket, friss sajtot és egy nagy darab rozskenyeret. A rendeshez saját jószántából még egy üveg mauvei óbort is feltett az asztalra.

A püspök arcán hirtelen a vendégszerető embereket jellemző vidámság kifejezése jelent meg. - Asztalhoz! mondta élénken. Minthogy szokása volt, hogy ha idegen vacsorázott vele, jobboldala felől ültesse, az embert is jobb keze felől ültette. Baptistine kisasszony, aki tökéletesen békés és szelíd maradt, a püspök balján ült.

A püspök elmondta az asztali áldást, aztán szokása szerint saját kezűleg osztotta ki a levest. Az ember mohón nekilátott az evésnek.

A püspök hirtelen így szólt:

- Hanem nekem úgy tűnik fel, hogy valami hiányzik ezen az asztalon.

Magloire asszony tényleg csak a három feltétlenül szükséges terítéket tette az asztalra. Nos hát, szokás volt a házban, hogy amikor a püspök valakit vacsorára látott vendégül magánál, az asztalra mind a hat pár ezüst evőeszközt feltették, ártatlan kirakatba helyezés. A fényűzésnek ez a kedves látszata a püspök valamiféle gyerekessége volt, mely telve volt bájjal ebben a szelíd és szigorú házban és a szegénységét egészen méltósággá emelte.

Magloire asszony megértette a megjegyzést és anélkül, hogy egy szót szólt volna, kiment és egy másodperc múlva a püspök által reklamált három evőkészlet ott ragyogott az abroszon szimmetrikusan elhelyezve a három vacsorázó mindegyike előtt.

IV. Felvilágositások a pontarlieri sajttermelésről

Most pedig, hogy fogalmat adjunk arról, hogy mi történt ennél az asztalnál, nem tudunk okosabbat tenni, mint hogy leírjuk ide Baptistine kisasszony Boischevron asszonyhoz írt levelének egy részletét, amelyben a fegyenc és a püspök párbeszédét naiv pontossággal mondja el.

*

Ez az ember senkivel szemben sem mutatott semmiféle figyelmet. A kiéhezett ember falánkságával evett. Azonban a leves után megszólalt:

- Plébános úr, ön az Isten szolgája, mindez itten túlságosan is jó az én számomra, de meg kell mondanom, hogy a fuvaros urak, akik nem akarták megengedni, hogy velük egyem, jobb vacsorát esznek, mint ön.

Köztünk szólva, ezen a megjegyzésen kissé megbotránkoztam. A fivérem így felelt:

- Többet fáradnak, mint én.

- Nem, vetette ellene az ember, hanem több pénzük van. Ön szegény. Látom jól. Ön talán még nem is plébános. Plébános legalább? Ó, ha a jó Isten igazságos lenne, akkor önnek igazán plébánosnak kellene lennie.

- A jó Isten több, mint igazságos, - szólt fivérem.

Egy pillanattal később hozzátette:

- Jean Valjean úr, ön Pontarlierbe megy?

- Kényszerútlevéllel.

Azt hiszem, hogy az az ember így mondta. Aztán folytatta:

- Holnap már hajnalban útban kell lennem. Nehéz az utazás. Ha az éjszakák hidegek is, de a nappalok forrók.

- Ön jó vidékre megy, - folytatta a fivérem. - A forradalom alatt - családom tönkrement - először Franche-Comtéba menekültem és egy ideig kezem munkájából éltem ott. Meg volt bennem a jóakarat. Találtam foglalkozást. Csak választani kellett. Vannak ott papírmalmok, cserzőműhelyek, szeszfőzdék, olajprések, nagybani toronyóragyárak, acélgyárak, bőrgyárak, legalább húsz vaskohó, melyek közül négy van Lods-ban, Châtillonban, Audineourt-ban és Beure-ben, amelyek nagyon tekintélyesek.

Azt hiszem, nem csalódom és tényleg ezeket a neveket említette fivérem, aztán félbeszakította magát és hozzám intézte szavait:

- Kedves nővérem, nincsenek nekünk rokonaink azon a vidéken?

Azt feleltem:

- De vannak, többek közt de Lucenet úr, aki a régi uralom alatt Pontarlier-ben kapuőrségi kapitány volt.

- Igen, - folytatta fivérem - azonban 93-ban az embernek már nem volt rokona, csak két keze volt. Dolgoztam. Pontarlierben, ahová ön megy, Valjean úr, egy nagyon szép és egészen családias ipart űznek, kedves nővérem. Még pedig a sajtgyártást és a gyárakat ők termelőüzemeknek hívják.

Ezután fivérem, még mindig etetve ezt az embert, nagyon részletesen megmagyarázta neki, hogy mik ezek a pontarlieri termelőüzemek; - hogy kétféle fajtájukat különböztetik meg: - a nagypajtákat, amilyenek a gazdagoknak vannak, amelyekben negyven vagy ötven tehén áll, ezek hét- vagy nyolcezer sajtot termelnek egy nyár alatt és a társulási üzemeket, ezek a szegényekéi, a középhegység parasztjaié, akik közösen tartják teheneiket és megosztozkodnak a termékeken. Közös költségen egy sajtost tartanak, akit számtartónak neveznek - a számtartó a társak teheneinek tejét naponta háromszor átveszi és kettős feljegyzést készít az átvett mennyiségről; - április vége felé kezdődik a sajtüzemek munkája és június közepén hajtják a sajtosok teheneiket a hegyek közé.

Az ember egészen felélénkült evés közben. A fivérem megitatta abból a jó mauvei borból, amelyből ő maga nem ivott, mert, azt mondta, az nagyon drága bor. A fivérem mindezt azzal a könnyed vidámsággal beszélte el, amelyet ön is ismer, szavaiba hozzám intézett bájos kitéréseket keresve. Sokszor tért vissza arra, hogy milyen jó hivatás ez a számtartói, mintha azt óhajtaná, hogy az az ember értse meg, hogy ez mentsvár volna részére, anélkül, hogy egyenesen és otrombán tanácsot adna neki. Egy dolog meglepett. Ez az ember az volt, aminek őt mondottam. Nos, hát, a fivérem az egész vacsora alatt, sőt az egész este folyamán, kivéve néhány, Jézusra vonatkozó szót, melyeket akkor mondott, amikor az ember belépett, egy szót sem mondott olyat, amely emlékeztethette volna ezt az embert, vagy értésére adhatta volna, hogy kicsoda a fivérem. Ez az alkalom igazán jónak látszott arra, hogy egy kis prédikációt tartsanak neki és hogy a püspök lelkére hasson a gályarabnak, úgyhogy nyoma maradjon ennek az átutazásnak. Talán másnak úgy tetszett volna, hogy ez az eset áll fenn, kezei közt tartván ezt a szerencsétlent és igyekezett volna táplálni a lelkét ugyanakkor, amikor a testét táplálja és talán valami erkölccsel és szemrehányással fűszerezett tanácsot adott volna neki, vagy irgalmasságból egy kevés intelemben részesítette volna, hogy a jövőben jobban viselje magát. Az én fivérem még csak azt sem kérdezte tőle, hogy milyen vidékre való, sem a történetét. Ezt a tapintatot a fivérem annyira vitte, hogy amikor egy pillanatban a pontarlieri hegyi lakókról beszélt, akik szelíd foglalkozást űznek közel az éghez és - tette hozzá - boldogok, mert ártatlanok, hirtelen megállt, attól tartva, hogy az a szó, ami kicsuszik a száján, esetleg sértheti ezt az embert. Ha kényszerítem magam, hogy elmélkedjem efölött, azt hiszem, megértettem, hogy mi ment végbe fivérem szívében. Kétségtelenül azt gondolta, hogy ennek az embernek, akit Jean Valjeannak hívnak, éppen elég nyomorúsága van jelenleg az eszében és legjobb őt szórakoztatni és elhitetni vele, ha csak egy pillanatra is, hogy ő éppolyan személy, mint más, amire legjobb mód, ha egészen úgy bánnak vele, mint más emberrel.

Nemde, ez a jól értelmezett irgalmasság? Nincs-e, jó asszonyom, ebben a gyöngédségben, amely tartózkodik a prédikálástól, az erkölcsi tanítástól és célzástól, valami igazán evangéliumi, nem az-e a legjobb részvét, hogy ha egy embernek valami fájdalmas pontja van, hogy ne érintsük egyáltalán azt a pontot? úgy tetszett nekem, hogy ez lehetett fivérem benső gondolata. Mindenesetre annyit mondhatok, hogy ha mindezeket gondolta is, semmivel sem árulta el, még előttem sem; kezdettől végig ugyanaz az ember volt, aki minden este és ezzel a Jean Valjeannal ugyanolyan módon és ugyanolyan modorban vacsorázott, mint ahogy Gédéon de Prévost úrral, vagy a parókia plébános urával vacsorázott volna.

A vége felé, amikor a fügénél tartottunk, kocogtattak az ajtón. Gerbaud néni volt, karjai közt kis gyermekével. Fivérem homlokon csókolta a gyermeket és tizenöt sous-t kért tőlem kölcsön, hogy odaadja Gerbaud néninek. Az ember ezen idő alatt nem nagyon figyelt. Nem beszélt többet és nagyon fáradtnak látszott. Amikor a szegény, öreg Gerbaud mama eltávozott, fivérem elmondta az asztali hálaadást, aztán az emberhez fordult és így szólt hozzá: önnek bizonyára nagy szüksége lehet az ágyára. Magloire asszony gyorsan csinálta meg az ön ágyát. Megértettem, hogy vissza kell vonulnunk, hogy ez az utas aludni mehessen és mindketten felmentünk az emeletre. Azonban egy perccel később leküldtem Magloire asszonyt, hogy ennek az embernek az ágyára egy Fekete Erdő-beli őzbőrt tegyen, amely az én szobámban volt. Az éjjelek jéghidegek és ez meleget tart. Kár, hogy ez a bőr már öreg, minden szőre kihull. A fivérem akkor vette, amikor Németországban, Tottlingenben volt, a Duna forrása mellett, éppúgy, mint azt az elefántcsont nyelű kis kést, amelyet az asztalnál használok.

Magloire asszony majdnem azonnal visszajött, a szalonba mentünk, ahol a fehérneműt teregetjük ki, ott imádkoztunk és aztán visszamentünk, ki-ki saját szobájába, anélkül, hogy valamit beszéltünk volna.

V. Nyugalom

Miután a püspök jóéjt mondott nővérének, monseigneur Bienvenu felvette az asztalról az egyik gyertyatartót, a másikat pedig odatolta vendége elé és azt mondta:

- A szobájába fogom vezetni, uram.

Az ember követte.

Ahogy abból, amit előbb mondtunk, meg lehetett érteni, a lakásnak olyan beosztása volt, hogy a püspök hálószobáján kellett keresztülmenni, ha az ember az imaszobába akart jutni, amelyben az alkóv volt, vagy ha az ember az imaszobából távozni akart.

Abban a pillanatban, amikor áthaladtak ezen a szobán, Magloire asszony éppen az ezüstneműt gyömöszölte a kis szekrénybe, amely az ágy fejénél volt. Ez volt minden este lefekvés előtt utolsó teendője.

A püspök elhelyezte vendégét az alkóvban. Frissen behúzott fehér ágy volt ott megvetve. Az ember letette a gyertyatartót egy kis asztalra.

- Igy, - szólt a püspök. - Pihenjen jól az éjszaka. Holnap reggel, mielőtt elmegy, majd megiszik egy pohár tehéntejet még melegen.

- Köszönöm, tisztelendő úr, - mondta az ember.

Alighogy ezeket a teljesen békés szavakat kimondta, hirtelen, minden átmenet nélkül, olyan mozdulatot tett, amely megdermesztette volna a rémülettől a két jámbor nőt, ha tanúi lettek volna. Még ma is nehezen tudunk számot adni arról, hogy mi indíthatta rá ezt az embert abban a pillanatban. Talán csak figyelmeztetni akart, vagy fenyegetett? Vagy tán egész egyszerűen egy saját maga előtt is homályos ösztönnek engedelmeskedett? Hirtelen az aggastyán felé fordult, keresztbe fonta a karját és vad pillantással nézve házigazdájára, nyers hangon azt mondta:

- És csakugyan, igazán! ön így maga mellé szállásol el engem!

Félbeszakította magát és valami borzalmas nevetéssel hozzátette:

- Jól meggondolt mindent? Honnan tudja, hogy nem gyilkolom meg?

A püspök ég felé emelte szemeit és azt felelte:

- Az a jó Istenre tartozik.

Aztán komolyan és ajkait úgy mozgatva, mintha imádkoznék, vagy magában beszélne, felemelte jobb keze két ujját és megáldotta az idegent, aki nem görnyedt meg, majd anélkül, hogy hátranézne, visszament a szobájába.

Ha az alkóvban laktak, egy nagy vászonfüggöny takarta el az oltárt, végigvonulva egyik végétől a másikig. A püspök letérdelt átmenőben az oltár előtt és rövid imát mondott.

Egy pillanattal később a kertjében sétált, álmodozva, elmélkedve és lelke, gondolatai egészen belemerültek azokba a titokzatos, nagy dolgokba, amelyeket Isten megmutat éjjel azoknak a szemeknek, amelyek nyitva vannak.

Ami az embert illeti, tényleg oly fáradt volt, hogy nem használta ki a jó fehér ágyneműt. A fegyencek módjára az orrlyukán át fújta el gyertyáját és egészen felöltözve vetette magát az ágyra, ahol azonnal mélyen elaludt.

Éjfélt ütött az óra, amikor a püspök a kertjéből szobájába tért.

Néhány perccel később mindenki aludt a kis házban.

VI. Jean Valjean

Az éj közepe felé Jean Valjean felébredt.

Jean Valjean szegény briei parasztcsaládból származott. Gyermekkorában nem tudott olvasni. Amikor férfikorba lépett, favágó volt Faverolles-ban. Az anyját Jeanne Mathieunek hívták; az apját Jean Valjeannak, vagy Vlajeannak, ami valószínűleg gúnynév volt és a Voilà Jean rövidítésből származott.

Jean Valjean elmélyedő természet volt, anélkül, hogy szomorú lett volna, ami a ragaszkodó természetek tulajdonsága szokott lenni. Egészben véve azonban Jean Valjean elég higgadt és jelentéktelen alak volt. Nagyon korán elvesztette apját és anyját. Az anyja rosszul kezelt tejlázban halt meg. Az apját, aki, mint ő is, favágó volt, egy lezuhanó fa ütötte agyon. Jean Valjeannak csak egy idősebb nővére maradt, egy özvegy, akinek hét gyermeke volt. Ez a nővér nevelte fel Jean Valjeant és amíg férje élt, lakást és ellátást adott neki. A férj meghalt. A hét gyermek közül a legidősebb nyolcéves volt, a legkisebbik egy éves. Jean Valjean ekkor a huszonötödik évét érte el. Helyettesitette az apját és eltartotta nővérét, aki őt felnevelte. Ez egyszerűen tevődött, kötelességszerűen, bár kissé durcásan Jean Valjean részéről. Fiatalsága így durva és rosszul fizetett munkában telt el.

Senki sem hallott arról a környéken, hogy „babája” volna. Nem volt ideje szerelmesnek lenni.

Esténként fáradtan tért haza és szótlanul kanalazta levesét. Nővére, Jeanne anyó, gyakran belenyúlt tányérjába, miközben eddegélt, hogy kivegye a legjobb falatot, egy darab sültet, vagy egy szalonnaszeletet, vagy a kelkáposzta torzsáját, hogy valamelyik gyermekének adja, ő azonban tányérja fölé hajolva, hogy a feje csaknem beleért a levesbe, s hosszú fürtjei szemét eltakarva, a tányért verdesték, csak evett s úgy tett, mintha semmit sem látna. Élt Faverolles-ban, nem messze Valjean kunyhójától, a sor túlsó oldalán egy Marie-Claude nevű parasztasszony. A Valjean-csemeték, akiknek állandóan korgott a gyomruk az éhségtől, gyakran átmentek Marie-Claude-hoz, hogy anyjuk nevében egy-egy köcsög tejet kérjenek hitelbe, amit a bokrok mögött, vagy a fasor zugában fogyasztottak el, s oly hevesen dulakodtak a köcsögért, hogy a kislányoknak végigömlött a tej a szoknyájukon. Anyjuk bizonyára jól elnáspángolta volna őket, ha értesül haszontalanságukról. A különben mogorva és morcos Jean Valjean azonban anyjuk háta mögött megfizette Marie-Claud-nak a tejet s így a gyermekek nem kaptak verést.

Huszonnégy sout keresett naponta a fanyeséssel, s ha erre nem nyílt alkalom, aratómunkásnak, napszámosnak, csordásnak, háziszolgának szegődött el. Mindenféle munkát elvállalt. Hiszen a nővére is dolgozott, de hogy lásson el hét kis gyereket? szomorú sorsuk volt, s a nyomor egyre jobban szorongatta őket. Jött egy szigorú tél, Jean nem kapott munkát, a családnak nem volt betevő falatja. Még egy morzsányi kenyerük sem maradt s hét gyerek a nyakukon!

Maubert Isabeau, a faverollesi pék, aki a templomtéren lakott, egy vasárnap este már éppen le akart feküdni, amikor csörömpölést hallott a boltja rácsozott kirakata felől. Utánanézett a dolognak s még látta, hogy valaki benyomta a rácsot, öklével beütötte a kirakatüveget, benyúlt karjával a repedésen, kirántott egy kenyeret s már szaladt is vele. Isabeau nyomban kirohant, a tolvaj inaszakadtából menekült, Isabeau utána iramodott és elfogta. A tolvaj eldobta a kenyeret, de karját véresre vagdosták az üvegszilánkok. Jean Valjean volt.

Ez 1790 után történt. Jean Valjean „éjnek idején egy lakott házban elkövetett betöréses rablás” bűntette miatt törvény elé került. Volt puskája, amellyel remekül tudott bánni s többé-kevésbé vadorzó hírében állt, ami nagyon ártott ügyének. A vadorzók ellen jogos előítélettel viseltetnek az emberek. A vadorzó, akár a csempész, közeli rokona a haramiának, holott, jegyezzük meg mellesleg, nagyon nagy különbség van ezek között az emberek s a nagyváros undok gyilkosai között. A vadorzó az erdőben él, a csempész a hegyekben, vagy a tengeren. A nagyváros kegyetlenné teszi az embereket, mert megrontja őket. A hegység, a tenger, az erdő vaddá teszi őket. Szilaj vonásokat fejleszt ki bennük, de nem mindig rombolja le bennük az emberi érzést.

Jean Valjeant bűnösnek mondták ki. A törvénykönyv betűje rideg. Civilizációnknak vannak félelmetes pillanatai, azok a pillanatok, amelyekben a bűntetőtörvény hajótörésre ítél egy emberi életet. Gyászos pillanatok ezek, mikor a társadalom elfordul valakitől és menthetetlenül pusztulni enged egy gondolkozó lényt. Jean Valjeant ötesztendei gályarabságra ítélték.

1796 április 22-én Párizs az olasz hadosztály fővezérének, akit a Directoire-nak az Ötszázak Tanácsához intézett jelentése a negyedik esztendő floreál havának második napján Buona-Parte-nak nevez, montenottei győzelmét ünnepelte. Ugyanazon a napon láncoltak egymáshoz egy sereg embert a Bicêtre-ben és Jean Valjean is közöttük volt. Egy öreg börtönőr (ma körülbelül kilencvenesztendős lehet) még nagyon jól emlékszik a szerencsétlenre, akit az udvar északi sarkában a negyedik szakasz végére osztottak be. Ült a porban, mint a többiek, látszólag mit sem értve helyzetéből, csak annyit, hogy az irtózatos. Lehet, hogy a szegény, tudatlan ember ködösen kavargó gondolatai mögött felmerült az a meggyőződése, hogy túlságosan kegyetlenül bántak vele. amíg erőteljes kalapácsütésekkel ráverték a lakatot nyakörvére tarkója mögött, sírva fakadt, mert fojtogatták a könnyek, úgyhogy szólni sem tudott, csak ezt nyögte időnként: „Fanyeső voltam Faverolles-ban.” Aztán zokogva fölemelte jobbkezét s hét ízben lassan leengedte, mintha hét nem egyformán magas fejet simogatna meg egymásután s ebből a mozdulatából ki lehetett olvasni, hogy azért követte el azt a kis dolgot, amit elkövetett, hogy hét ártatlan gyermeket táplálhasson és ruházhasson.

Útnak indult Toulonba. Huszonhét napig vitték egy kordélyon, amelyhez oda volt láncolva. Toulonban vörös fegyencruhába bújtatták. Eddigi életéből minden megsemmisült, még a neve is, nem volt Jean Valjean már, hanem a 24601-es szám. Mi lett a nővérével? Mi lett a hét kis gyerekkel? Ki törődik ezzel? Mi lesz a fiatal cserje maroknyi levelével, ha elfűrészelik a törzsét?

Mindig ugyanaz a história. A szegény emberek, Isten lelkes teremtményei, immár támogatás nélkül, társtalanul és hajléktalanul, indultak a bizonytalanságba s ki tudja, talán mindegyik másfelé, elmosódva lassanként abban a nedves ködben, amelyben elmerülnek a magukra hagyatott sorsok, a sötét árnyakba, amelyekbe az emberi nem komor útján annyi boldogtalan lény bukik le egymásután. Elköltözködtek a vidékről. Falujuk tornya elfelejtette őket. Földjük határköve elfelejtette őket, sőt néhány esztendei gályarabság után maga Jean Valjean is elfeledkezett róluk. Szívének egykori sebhelyét már csak egy forradás árulta el. Ez az egész. Azalatt a hosszú idő alatt, amelyet Toulonban töltött, talán egyetlenegyszer hallott a nővéréről. Ez, azt hiszem, negyedik esztendei rabságának vége felé történt. Már nem tudom, milyen úton-módon jutott az értesülésekhez. Valami környékbeli ismerős látta nővérét. A nővére Párizsban volt. Egy szegényes utcában lakott a Saint Sulpice közelében, a rue du Geindre-ben. Már csak egy gyermek volt vele, egy kisfiú, a legkisebb. Hova lett a másik hat? Talán maga sem tudta. Reggelenként nyomdába járt a rue du Sabot hármas szám alá, ahol fűzött és hajtogatott. Reggel hat órakor kellett munkába állnia, télen jóval napfölkelte előtt. A házban, amelyben a nyomda volt, volt egy iskola s ebbe az iskolába vezette hétesztendős kisfiát. Minthogy azonban a nyomdában hat órakor kezdtek dolgozni, az iskolát pedig csak hétkor nyitották ki, a gyermeknek egy óra hosszat kellett várakoznia az udvaron, amíg az iskola kapuját kinyitják. Egy óra hosszat a téli sötétben, hideg levegőn. Azt mondták, jobb, ha a gyerek nem jön be a nyomdába, mert csak útban van. Valamennyi nyomdai munkás megpillantotta munkába menet az udvar kövén táskáján gubbasztó, álomittas szegény kis gyermeket, aki gyakran el is aludt összekuporodva a sötétben. Ha esett az eső, a vén házmesternő megkönyörült rajta. Bevitte kuckójába, amelyben nem volt más, mint egy szalmaágy, rokka és két faszék s ilyenkor ott szundikált a kicsi a sarokban a macskához simulva, hogy kevésbé fázzék. Hét órakor megnyílt az iskola és bemehetett. Ezt mesélték Jean Valjeannak. Ezt hallotta egy napon s egy villámgyorsaságú pillanatra, mintha hirtelen felnyílt volna az ablak s megpillantotta volna azoknak a lényeknek a sorsát, akiket valaha szeretett, aztán újra becsukódott. Nem hallott többé róluk, végleg értesülés nélkül maradt. Semmiféle hír nem érkezett felőlük hozzá. Soha nem látta viszont őket, nem találkozott velük többé s e szomorú történet folyamán mi sem fogunk többé találkozni velük.

E negyedik esztendő vége felé került a sor Jean Valjean szökésére. Társai, ahogy szokás is e szomorú helyen, segítségére voltak. Megszökött. Két napig szabadon bolyongott a mezőkön, ha ugyan szabad az, akit üldöznek, akinek minden pillanatban hátra kell leselkednie, összerezzennie a legkisebb bajra, félnie mindentől, a füstölgő kéménytől, a tovasiető utastól, az ugató ebtől, a vágtató paripától, a toronyóra ütésétől, naptól, mivel rávilágit, az éjszakától, mivel nem lát, az országúttól, a dűlőtől, a bokroktól, az álomtól. A második nap estéjén elfogták. Harminchat órája nem evett, nem aludt. A tengerészeti bíróság a szökéséért három évvel toldotta meg büntetését, amely ez által nyolc esztendőre nőtt meg. A hatodik esztendőben megint alkalom nyílott a szökésre. megkísérelte, de nem sikerült. Hiányzott a névsorolvasásnál. Ágyúlövést adtak le s az őrtálló katonák rátaláltak éjszaka egy épülőfélben lévő hajó bordázata mögött megbújva. A fegyőröknek, akik megragadták, ellenállt. Szökés és lázadás. A bűntető törvénykönyv előrelátása ötesztendei súlyosbított fegyházra bünteti ezt a kísérletet, amelyek közül kettőt nehéz vasban kell tölteni. Tizenhárom esztendő.

A tizedik esztendőben újabb alkalom kínálkozott, megint csak élt vele. Ez sem sikerült jobban. Három esztendő az újabb kísérletért. Tizenhat esztendő. Végül, gondolom a tizenharmadik esztendőben, utoljára próbált szökni, ámde négyórai távollét után megint csak elcsípték. Ezért a négy óráért három esztendőt kapott. Tizenkilenc esztendő. 1815 októberében szabadlábra helyezték. 1796-ban került börtönbe, mert betört egy ablaküveget és elvitt egy kenyeret.

Itt az ideje egy kis kitérőnek. E könyv szerzőjének másodszor nyílik alkalma arra, hogy a büntetés kérdésének és a törvény által megszabott büntetéseknek tanulmányozása közben egy ellopott kenyérben lássa egy emberélet pusztulásának kezdetét. Claude Gueux kenyeret lopott. Jean Valjean kenyeret lopott. Egy angol statisztika szerint Londonban öt tolvajlás közül négynek közvetlen indító oka az éhség.

Jean Valjean reszketve és zokogva vonult be a fegyházba. Közömbösen távozott. Kétségbeesve lépett be, komor lélekkel jött ki.

Mi történt ebben a lélekben?

VII. Mit rejt a kétségbeesés?

Kíséreljük meg elmondani.

A társadalom szemébe kell, hogy nézzen e dolgoknak, hiszen a társadalom hozza létre őket.

Azt mondtuk, hogy Jean Valjean műveletlen volt. De nem volt ostoba ember. Természetes értelme volt. A szerencsétlenség, amely szintén világít, felderítette némileg lelkének homályát. A botbüntetés, a vasra vertség, a tömlöc, a fáradtság, a fegyház izzó napsütése, a fegyencek deszkaágya rákényszerítette, hogy magába mélyedjen és gondolkozzék a sorsán.

Törvényt ült maga felett.

Azzal kezdte, hogy kimondta magára az ítéletet.

Beismerte, hogy nem igaztalanul büntetett ártatlan. Beismerte, hogy kárhoztatandó szélsőséges cselekedetet követett el, hogy talán nem tagadták volna meg tőle a kenyeret, ha kéri; hogy mindenesetre jobb lett volna irgalomra, vagy munkaalkalomra várni; hogy nem egészen fellebbezhetetlen érv azt mondani, lehet-e várni, ha éhes az ember? hogy először is nagyon ritkán hal éhen az ember; aztán meg szerencsére, vagy szerencsétlenségre olyan az emberi természet, hogy soká bírja a szenvedést és sok erkölcsi és testi fájdalmat visel el, anélkül, hogy belepusztulna; tehát hogy türelmesebbnek kellett volna lennie; hogy ez még a szegény kisgyermekek szempontjából is okosabb lett volna; hogy őrültség volt tőle, szegény, szánalmas senkitől, erőszakkal torkon ragadni a társadalmat s azt képzelni, hogy lopás árán kimenekül a nyomorból; hogy mindenképpen elhibázott dolog azon az ajtón távozni a nyomorból, amely a gyalázatba vezet; hogy tehát mindenképpen hibázott.

Azután azt kérdezte magától:

Vajon ő az egyedüli hibás ebben a végzetes dologban? Vajon nem aggasztó-e az, hogy ő, a munkás, munka nélkül maradt, hogy neki, a szorgalmas embernek, nem volt kenyere? S vajon, ha el is követte a hibát, ha beismeri, nem túlzottan kegyetlen a büntetés, amivel sújtották érette? vajon nem él-e vissza jobban a törvény a büntetéssel, mint amennyire a bűnös visszaél a társadalommal, amely ellen hibázik? vajon nincs-e túlterhelve a mérlegnek az a serpenyője, amelynek megtorlás a neve? Ha a túlzott büntetés, ahelyett, hogy kiegyenlítené a bűntényt, nem ezt éri el, hanem megfordítja a helyzetet s a bűnös hibáját a megtorlás hibájával váltja fel, a bűnösből áldozatot, az adósból hitelezőt csinál és végérvényesen annak ad igazságot, aki az igazságot megbántotta? vajon ez a büntetés, amelyet a szökési kísérlet egymást követő megtorlásai még súlyosbítottak, nem az erősebb részéről elkövetett bűn az egyénnel szemben, bűn, amely naponta megismétlődik, bűn, amely tizenkilenc esztendeig tart.

Azt kérdezte magától, van-e joga a társadalomnak ahhoz, hogy tagjait egyaránt sújtsa, egyfelől értelmetlen előrenemlátással, másfelől kérlelhetetlen előrelátással; hogy egy szegény fickót felőröljön a hiány és a túlzás, a munkanélküliség és a büntetés között. Hogy vajon nem égbekiáltó igazságtalanság-e, hogy a társadalom éppen azokkal a tagjaival bánik el igy, akiket a véletlen a leggyengébben látott el a javak szétosztásában, s akik ennek következtében leginkább érdemelnek kíméletet?

Feladta e kérdéseket és megfelelt rájuk. Megítélte a társadalmat és pálcát tört felette.

Ítéletében gyűlölettel sújtotta.

Felelőssé tette a társadalmat elszenvedett sorsáért s elhatározta, hogy nem mulasztja el egy napon számon kérni tőle. Kijelentette, hogy a kár, amit elkövetett, nincs arányban azzal a kárral, amelyet vele szemben elkövettek. Arra a megállapításra jutott, hogy büntetése, ha nem is igazságtalanság éppen, de kétségtelenül méltánytalanság.

A harag talán lehet értelmetlen és esztelen; az ember talán hibázik, ha dühbe jön, de csak az háborodik fel, akinek alapjában véve valamennyire igaza van. Jean Valjean fel volt háborodva.

Végre is vele mindig rosszul bánt a társadalom. Neki a társadalom mindig csak azt az ingerült arcát mutatta, amit azoknak mutat, akiket sújt, s amit igazságszolgáltatásnak nevez. Az emberek csak azért foglalkoztak vele, hogy gyötörjék. Ahányszor érintkezett velük, annyi ütést kapott. Zsenge gyermekkora, anyja, nővére óta sohasem érte barátságos szó, jóindulatú tekintet. A sok szenvedés lassanként azt a meggyőződést váltotta ki belőle, hogy az élet háborúskodás s a háborúskodásban ő maradt alól. Nem volt más fegyvere, mint a gyűlölet. Elhatározta, hogy kifeni a fegyházban s magával viszi, ha kiszabadul.

Volt a touloni fegyházban egy fegyenciskola, amelyet az ignorantius szerzetesek vezettek s amelyben megtanították a legszükségesebb ismeretekre azokat a szerencsétleneket, akik önként jelentkeztek. Ő az önkéntes jelentkezők közé tartozott. Negyvenéves korában iskolába járt s megtanult írni, olvasni, számolni. Érezte, ha értelmét növeli, gyűlöletét csiszolja. Bizonyos esetekben a felvilágositás és az oktatás a bűnnek kovácsol fegyvert.

Szomorú, de nem hallgathatjuk el: mikor megítélte szerencsétlenségének okát, a társadalmat bírálta, az isteni gondviselést is, mely a társadalmat teremtette.

És azt is elítélte.

Így hát e tizenkilenc esztendeig tartó gyötrelem és szolgaság idején e lélek egyidejűleg emelkedett és zuhant. Egyfelől fény hatolt beléje, másfelől árnyék.

Mint láttuk, Jean Valjean nem volt elvetemült természet. Mikor a fegyházba lépett, még jó volt. Ott elítélte a társadalmat s érezte, hogy gonosz lesz. elítélte a gondviselést s érezte, hogy hitetlenné lesz.

Nem állhatjuk meg, hogy el ne gondolkozzunk egy kissé ehelyütt.

Hát ennyire megváltozik tetőtől talpig, egész mivoltában az emberi természet? Az embert, akit Isten jónak teremtett, gonosszá tehetik az emberek? Hát így átformálhatja a lelket a sors, ily rosszá lehet, ha rossz a sorsa? Elvesztheti-e így alakját a szív, el kell-e így satnyulnia, meg kell-e ily gyógyíthatatlanul betegednie az aránytalanul terhes sors nyomása alatt, mint ahogy a gerinc meghajlik, ha a boltozat, amelyen át kell mennie, túlságosan alacsony? Nincs-e minden emberi lélekben, nem volt-e Jean Valjeanéban is valami különös, ősi szikra, isteni elem, amely e világon ronthatatlan s a másikban halhatatlan, amelyet a jó fejleszthet, éleszthet, felgyújthat, lángra lobbanthat, ragyogó fénnyé fokozhat s amelyet a rossz soha nem olthat ki egészen?

Súlyos és homályos kérdések ezek, amelyeknek utolsójára alkalmasint minden fiziológus habozás nélkül nemmel felelne, ha látta volna Jean Valjeant Toulonban, a pihenés óráiban, amelyek számára a merengés órái voltak, összefont karokkal ülve valami szekérlőcsön, láncának végét zsebre dugva, hogy ne kelljen vonszolnia, a komoly, komor, elgondolkozó és hallgatag gályarabot, a törvények páriáját, aki haraggal nézte az embert, a civilizáció kárhozottját, aki szigorral pillantott az életre.

Kétségtelen, nem is akarjuk elhallgatni: a figyelmes fiziológus javíthatatlannak találta volna nyomorát, talán sajnálkozott volna is felette, akit a törvény ily halálos beteggé tett, de meg sem kísérelte volna, hogy kezelésbe vegye. elfordította volna tekintetét a szakadékok felől, amelyeket a lélekben megpillant s mint Dante a pokol kapuja előtt, letörölte volna erről az életről azt a szót, melyet Isten ujja minden egyes ember homlokára irt s amely így hangzik: remény!

Vajon Jean Valjean éppoly tisztán és tökéletesen ismerte-e lelkiállapotát, amelyet elemeire próbáltunk bontani, mint amennyire megkíséreltük érthetővé tenni olvasóink előtt? vajon tisztán látta-e alakulásuk folyamán azokat az elemeket, amelyekből erkölcsi nyomorúsága kialakult? vajon tisztában volt-e ez a durva és műveletlen ember azzal a gondolatsorral, amellyel fokról-fokra leszállt és fölemelkedett azokig a gyászos nézőpontokig, amelyekről annyi esztendő óta lelkének belső horizontjára tekintett? Tudomása volt-e mindarról, ami benne lezajlott, mindarról, ami foglalkoztatja? Ezt nem mernénk állítani. Sőt nem is hisszük ezt. Jean Valjean túlságosan is tudatlan ember volt ahhoz, hogy ne maradt volna a lelkében még annyi balszerencse után is sok kuszaság. Időnkint még azt sem tudta pontosan, hogy mit érez. Jean Valjean homályban élt, homályban szenvedett, homályban gyűlölt, azt lehetett volna mondani róla, hogy vak volt a gyűlölete. Megszokta, hogy e homályban éljen, tapogatódzva, mint a vak, mint az álmodó. Csak néha-néha fogta el hirtelen egy belülről vagy kívülről jövő dühroham, fokozott szenvedés, gyors és távoli villám, mely fénybe vonta lelkét s ilyenkor hirtelen minden felmerült, ami körülötte, előtte és mögötte volt s valami irtózatos fény megvilágításában belepillantott sorsának szörnyű szakadékaiba és sötét perspektíváiba.

A villám elcikázott, a sötétség ránehezedett. Hol volt? Nem tudta többé.

Az ilyen büntetésnek, amelynek fővonása a könyörtelenség, vagyis az állatiasság, az a sajátossága, hogy valami ostoba idomitás segélyével lassanként vadállattá változtatja az embert. Néha dühös vadállattá, Jean Valjean egymást követő, makacs szökési kísérletei elégségesek annak bizonyítására, mily furcsán munkálkodik a törvény az emberi lelkekben. Jean Valjean annyiszor ismételte volna meg e teljesen hiábavaló és őrült szökési kísérletet, ahányszor alkalom kínálkozik, anélkül, hogy egy percig is szemügyre vette volna a várható eredményt vagy a már szerzett tapasztalatait. Dühösen rontott ki, mint a farkas, amelynek nyitva hagyták ketrecét. Ösztöne azt diktálta: menekülj. Ha gondolkozik, azt hallotta volna: maradj. Ám ilyen erős kísértések előtt állva, értelme megszűnt működni, csak ösztöne dolgozott benne, csak az állatiasság. S ha elfogták, az újabb büntetések, amelyekkel sújtották, csak annál jobban elvadították.

Arról a körülményről sem szabad elfelejtkezni, hogy testi erejét egyetlen fegyencé sem érte utol. Hajókötélsodrásban, hálóbogozásban négy emberrel felért. Rettentő súlyosat emelt fel néha s hordott a hátán s nem egy alkalommal pótolni tudta azt a szerszámot, aminek ma cric, régebben pedig orgueil volt a neve s amelyről, mellesleg megjegyezve, a párizsi vásárcsarnok közelében lévő Rue Montorgueil a nevét kapta. Fegyenctársai Jean-le-Cric-nek nevezték. Egy ízben, amikor a touloni városházának erkélyét javították, Pugetnek egy remek erkélytartó kariatidája kimozdult a helyéből s csaknem lezuhant. A jelenlévő Jean Valjean megtámasztotta vállával a kariatidát, amíg a munkások odasiettek.

Ügyessége még erejét is felülmulta. Némely örökké szökéssel foglalkozó fegyenc valósággal tudománnyá fejleszti az ügyességgel párosult erőt. Az izmok tudománya ez. A foglyok a legyek és madarak örök irigyei, naponta gyakorolják ezt a rejtélyes egyensúlyozást. Felmászni egy meredek síkon, támpontra lelni ott, ahol a szem még csak egy kiugrást sem pillant meg, Jean Valjeannak gyermekjáték volt. A falnak egy szögletében hátát és combizmait megfeszítve, könyökét és sarkát nekinyomva a kövek egyenetlenségének, mintegy varázslatosan fel tudta húzni magát a harmadik emeletig. Néha a fegyház tetejére kapaszkodott fel igy.

Ritkán szólalt meg. Sohasem nevetett. Csak a legnagyobb izgalom váltotta ki egyszer-kétszer egy évben a fegyencnek azt a komor kacaját belőle, amely az ördögi röhej visszhangjaként hat. Aki látja, azt vélte volna róla, hogy örökké valami szörnyű látványnak szemlélete foglalja el.

Csakugyan el volt merülve.

Tökéletlen lényének és megnyomorított értelmének beteges képzeteivel állandón az a kúsza érzése volt, hogy valami szörnyű dolog nehezedik föléje. A homályos, fakó fényben, amelyben vonszolta magát, ahányszor hátrafordult, ahányszor felnézett, dühös rémülettel pillantott meg valami szörnyű alkotmányt, amely emeletmagasságra rétegeződött, épülődött fölébe, úgyhogy a teteje már a felhők közé veszett, rettentő kiszögellésekkel, dolgok, törvények, előítéletek, emberek és lények ijesztő felhalmozódásával, a körvonalait már nem is látta, de rémült a tömegétől, s ez a félelmetes piramis nem volt más, mint amit mi civilizációnak nevezünk. E nyüzsgő és formátlan tömkelegben megkülönböztetett itt-ott, hol közvetlen közelben, hol távol, az elérhetetlen oromzatokon holmi csoportozatot, holmi erősen megvilágított részletet, itt egy rendőrt a botjával, ott egy csendőrt a kardjával, lent a püspöksüveges főpapot s egészen fent, napként ragyogva, a kápráztató, koronás császárt. Úgy rémlett neki, hogy e messzi ragyogások korántsem oszlatják el éjszakáját, hanem még sötétebbé teszik azt. Mind e törvények, előítéletek, tények, emberek, dolgok, a feje felett jöttek-mentek, ama bonyolult és rejtélyes törvény szerint, amelyet Isten irt elő a civilizációnak, jöttek feléje s valami leírhatatlanul kegyetlen nyugalommal és kérlelhetetlen közönnyel eltiporták. Az elképzelhető legnagyobb nyomorúság mélyébe zuhant lelke. Az alvilág fenekére került szerencsétlen, elveszett emberek, ahova nem ér le a pillantás, a törvény bélyegesei, egész súlyával magukon érzik az emberi társadalmat, amely oly kérlelhetetlen azzal szemben, aki kívüle áll, amely olyan ijesztő annak, aki alája került.

Ily körülmények között merengett Jean Valjean. S vajon min merenghetett?

Ha az őrlőmalomban morzsolódó árpaszem gondolkozni tudna, kétségkívül azokat a dolgokat gondolná, amiket Jean Valjean gondolt.

Mindezek a dolgok, mindezek a kísérteties valóságok, mindezek a valóságos fantazmagóriák valami szinte kifejezhetetlen lelkiállapotot hagytak hátra benne.

Időnként abbahagyta a fegyencmunkát és elgondolkozott. Értelme, amely érettebb és zavarosabb volt, mint valaha, lázongani kezdett. Képtelenségnek tartotta mindazt, ami vele történt. Lehetetlenségnek mindazt, ami körülvette. Azt suttogta: álom az egész. Ránézett a tőle néhány lépésnyire álló fegyőrre, a fegyőr kísértetnek tűnt. A kísértet egyszerre csak végighúzott hátán a botjával.

A látható világ alig létezett számára. Szinte azt lehetne mondani, hogy Jean Valjeanra nem sütött a nap, számára nem voltak igazak a szép nyári délutánok, a sugaras ég, a friss áprilisi hajnalok. Rendszerint valami derengő szelelőablakon hatolt be a fény lelkébe.

Hogy végezetül összefoglaljuk, ami összefoglalható és ténybeli eredmény a fentebb mondottakban, csak annyit állapítunk meg, hogy Jean Valjean, a faverollesi félszeg fanyeső, a félelmetes touloni gályarab, a tizenkilenc esztendeig tartó rabság következtében úgy átalakult a környezet hatása alatt, hogy kétféle gonosz cselekedetre vált immár képessé. Először valami hirtelen, meggondolatlan, kába, ösztönszerűleg elkövetett gonoszságra, mintegy megtorlásul az elszenvedett rosszért, másodszor valamely komoly, súlyos, lelkiismeretesen átgondolt gaztettre, amelyeket azok a téves nézetek érleltek meg, amiket az ilyen szerencsétlenség táplál. Latolgatásai átestek azon a három egymást követő fázison, amelyet csak bizonyos edzett természetű emberek járhatnak meg. A megfontoláson, akaraton és makacsságon. Indító oka szokott felháborodása, keserű lelke s az elszenvedett méltatlanságok mély átérzése volt, amellyel egyaránt fordult még a jó, ártatlan és igazságos emberek ellen is, ha ugyan vannak ilyenek. Minden gondolatának kiinduló pontja és végállomása a földi törvények gyűlölete, oly gyűlölet, amelyet, ha nem állít meg útjában valamely gondviselésszerű véletlen, adott pillanatban a társadalom gyűlöletévé, végül az egész teremtés gyűlöletévé fejlődhet s valami homályos, szüntelen, durva ártani vágyásban nyilvánulhat meg, mindegy, hogy kinek, csak élőlény légyen. - Mint látjuk, nem ok nélkül minősitette útlevele Jean Valjeant igen veszedelmes embernek.

Igy száradt el lassan, de kérlelhetetlenül évről-évre egyre jobban a lelke. Akinek a szíve kiszárad, annak a szeme is száraz marad. Mikor elhagyta a börtönt, tizenkilenc esztendeje volt, hogy nem hullatott könnyet.

VIII. Hullám és árnyék

Valaki beleesett a tengerbe!

Sebaj! A hajó nem áll meg. Dühöng a szél s a komor hajó kénytelen folytatni útját. Tovatűnik.

Az ember elmerül, majd felbukkan, újra lesüllyed és felvergődik a felszínre, segítségért kiált, nyújtogatja karját, nem hallják; a hajó dülöngél a viharban, minden ember a vitorlákkal van elfoglalva, matrózok és utasok észre sem veszik az alámerülő embert, a szerencsétlen csak egy kis pont a hullámok végtelenjében.

Kétségbeesetten kiabál a mélység fölött. Milyen szörnyű látvány a távolodó vitorla! Nézi, nézi, lázasan nézi. Távolodik, fakul, elenyészik. Az imént még ott volt, fenn, a matrózok között, járt-kelt a fedélzeten a többiekkel, egy levegőt szívott velük, egy nap sütötte őket, élő ember volt. Mi történt vele? Megcsúszott, elesett, vége volt.

Most ott küzd a szörnyű tengeren. A hullámok tovasuhannak, összeomlanak a talpa alatt, széltől korbácsolt, csapkodó tajték riasztja köröskörül, a mélység himbálva sodorja, szélrongyok csattognak a feje körül, arcába köp a vizek csőcseléke, kúsza mélységek húzzák maguk felé, ha alámerül, feketéllő szakadékokba pillant, ismeretlen tengeri növények ragadják meg, fonódnak lábai köré, vonják magukhoz, érzi, hogy maga is mélységgé válik, a tajték részesévé, a hullámok egymásnak dobálják, nyeli a keserű vizet, a gyáva óceán erőszakkal meg akarja fojtani a végtelenség kacagó haláltusáján. Úgy érzi, az egész tenger őt gyűlöli most.

És mégis küzd, védekezik, igyekszik talpra állni, erőlködik, úszik. Fogyó erejével kimerülten felveszi a harcot a kimeríthetetlen erőkkel.

Hova lett a hajó? Arrafelé ment. Alig látszik már az égalj szürkülő fátyla mögül.

Dühöng a vihar, a kavargó tenger megfosztja erejétől. Felpillant, de csak felhők fakó tömegét látja. Haldoklik s tanúja a tenger roppant tébolyának. Gyötrelmes ez az őrület. Olyan lármát hall, amelyhez nem szokott az emberi fül, földöntúli zajt, valami ijesztő, idegen világból.

Madarak repülnek a felhők között, mint angyalok az emberi nyomorúságok felett, de mit tehetnek érte? Azok cikáznak, repülnek és dalolnak, ő pedig hörög.

Érzi, hogy két végtelenség temeti el egyszerre, az ég és az óceán. Egyik a sir, másik az ember.

Jön az éj, már órák óta küszködik, ereje végére jár. A hajó, az a távoli holmi, amelyen emberek mozogtak, eltűnt. Egyedül van az alkonyat félelmetes szakadékában, merül, megfeszíti izmait, görcsösen vonaglik, érzi maga alatt a láthatatlan kúsza szörnyeit, segítségért kiált.

De nincsenek emberek. Hol az Isten?

Segítségért kiált. segítség! segítség! Még egyre kiált.

A láthatár üres. Az ég üres.

Könyörög a térhez, a hullámhoz, a tengeri fűhöz, a zátonyhoz s mind süket. A viharhoz esdekel, de a közömbös vihar csak a végtelenre hallgat.

Körötte homály, köd, magány, az öntudatlan, viharos zavar, a bősz vizek végnélküli sodrása. Bensejében fáradtság és borzadály. Alatta mélység. Támasz sehol. Már a határtalan mélység felett úszó holttest sötét bolygására gondol. A rettentő hideg megdermeszti tagjait. Keze megmerevedik, majd ökölbe szorul, belemarkol a semmibe. Ó, szelek, felhők, örvények, áramlatok, balga csillagok! Mit tegyen? A szerencsétlen elhagyja magát, aki fáradt, megnyugszik a halálban, legyen, ami lesz, vigyék, engedi magát s íme, már sodródik tova a felnyúló mélység gyászos feneketlensége felé.

Ó, társadalom kérlelhetetlen útja!! Hány ember, hány lélek pusztul el utadon! Tenger, amelyben mindenki elmerül, akit a törvény zuhanni enged. Ó, a segély gyászos elmaradása! Ó, erkölcsi halál!

A tenger a társadalom könyörtelen éjszakája, amelybe a törvény száműzi kárhozottjait. A tenger a végtelen nyomor.

A lélek, amely tovasodródik az örvényben, holttá dermed. vajon ki támasztja fel?

IX. újabb sérelmek

Mikor eljött a nap, amelyen elhagyhatta a fegyházat, mikor Jean Valjean fülét megütötték a különös szavak: szabad vagy, egy valószínűtlenül szép, soha nem remélt pillanatot élt át, s egy fénysugár, az élők világának ragyogó fénysugara hatolt hirtelen a lelkébe. Hanem ez a sugár hamarosan meghalt. Jean Valjeant elkápráztatta az az érzés, hogy szabad. Azt hitte, új életet kezdhet, de hamarosan rájött, mit ér az olyan szabadság, amelyhez sárga útlevelet mellékelnek. Egyik csalódás a másik után érte. Úgy számította, hogy a fegyencmunkával körülbelül százhetvenegy frankra tesz szert, mire kiszabadul. Az igazság kedvéért meg kell jegyeznünk, hogy számításaiban megfeledkezett a vasár- és ünnepnapok kényszerű munkaszünetéről, amelyek tizenkilenc esztendő folyamán körülbelül huszonnégy frankkal csökkentették a végösszeget. Tény az, hogy különböző levonások következtében mindössze százkilenc frank tizenöt sous-t kapott kézhez, mikor kiszabadult a fegyházból.

Nem értette a dolgot s azt hitte, megrövidítették. Vagy mondjuk ki: meglopták.

Kiszabadulása másnapján Grasse-ban egy narancsvirág párolda ajtaja előtt néhány embert pillantott meg, aki zsákot rakott le egy szekérről. Ajánlkozott, hogy segít nekik. Sürgős munka volt, bárkit felvettek volna. Munkához látott. Értelmes, erőteljes, ügyes ember volt. A lehető legjobban végezte a dolgát. Gazdája elégedettnek látszott vele. Munka közben arra ment egy csendőr, megpillantotta őt s elkérte az írásait. Fel kellett mutatnia a sárga útlevelet. Aztán újra hozzálátott a dologhoz. Kevéssel előbb megkérdezte az egyik napszámostól, mennyit keresnek naponta ezzel a munkával. Azt mondták neki, hogy harminc sous-t. Miután másnap hajnalban tovább kellett utaznia, estefelé bement a párolda tulajdonosához s megkérte, fizesse ki a bérét. A tulajdonos szó nélkül huszonöt sous-t nyomott a markába. Jean Valjean méltatlankodott. - Ennyit sem érdemelsz, - volt a válasz. Nem hagyta annyiban. A tulajdonos jól a szeme közé nézett s így szólt: - Vigyázz, hogy vissza ne kerülj a dutyiba.

Megint úgy érezte, mintha meglopták volna.

A társadalom, az állam nagyban lopott tőle, amikor lecsökkentette a járandóságát, most a magánemberre került a sor, aki kicsiben károsította meg.

Akit szabadon engednek, korántsem szabadul. A fegyházat elhagyhatta, de nem a kárhozatot.

Ez történt vele Grasse-ban. Hogy Digne-ben mint fogadták, már láttuk.

X. Ébredés

Mikor a székesegyház órája hajnali kettőt ütött, Jean Valjean felébredt.

Azért ébredt fel, mert nagyon puha volt az ágya. Immár húsz éve nem aludt ágyban s bár nem vetkőzött le, olyan új érzés volt számára ágyban feküdni, hogy nem tudott nyugodtan aludni tőle.

Több, mint négy órát aludt. Kimerültsége elmúlt. Hozzá volt szokva ahhoz, hogy ne töltsön sok időt tétlenül.

Fölnyitotta a szemét, szétnézett egy pillanatig maga körül a homályban, aztán újra lehunyta szemeit, hogy tovább aludjon.

Akit sok különböző benyomás izgatott a nap folyamán, akinek a lelkét nagyon sok minden foglalkoztatja, az el tud ugyan aludni esetleg, de ha egyszer felébred, nem képes újra elaludni. Az álom még csak meglepi az embert, de nehezen tér vissza. Ez történt Jean Valjeannal. Nem tudott újra elaludni s gondolkodni kezdett.

Olyan állapotban volt, amikor az embernek kúsza gondolatok keringenek az agyában. Lelkében homályos, össze-vissza-gondolatok kóvályogtak. Vegyesen keveredtek lelkében régi emlékei a közvetlen új benyomásokkal, zavarosan keresztezték egymást, elvesztették körvonalaikat, mértéktelenül megnőttek, majd hirtelen eltűntek, mint valami iszapos, fortyogó mocsárban. Sok minden az eszébe jutott, de főként egy dolog foglalkoztatta állandóan s űzte tova a többit. Mindjárt megmondjuk, mi volt az a gondolat. Emlékezett arra a hat pár ezüst evőeszközre és a nagy merítőkanálra, amiket Magloire asszony tett az asztalra.

Ez a hat pár evőeszköz nem ment ki a fejéből, még most is ott volt, néhány lépésnyire tőle. Mikor átjött a szomszédos szobából abba, amelyikben most van, a vén szolgáló éppen visszatette őket az ágy feje fölött lévő kis szekrénykébe. A szekrénykét is jól szemügyre vette. Az ebédlő ajtajától jobbkéz felől volt. Tömör ezüst evőeszközök. Régi, nemes ezüst. A nagy merítőkanállal együtt legalább kétszáz frankot adnának értük. A dupláját annak, amit tizenkilenc esztendőn át keresett. Az igaz, hogy több járt volna, ha az „igazgatóság” nem „lopja meg”.

Több, mint egy óra hosszat habozott a lelke ebben a küzdelmes ingadozásban. Az óra hármat ütött. Újból felnyitotta a szemét, hirtelen felült az ágyban, kinyújtotta karját, megtapogatta hátizsákját, amelyet a benyíló sarkába dobott, majd lelógatta lábát, míg a talpa földet ért s szinte anélkül, hogy tudta volna, hogyan és miért, már az ágya szélén ült.

Ebben a helyzetben üldögélt merengve egy darabig s ugyancsak komor látványul szolgált volna annak, aki megpillantja ebben a helyzetben a homályban őt, az alvó ház egyetlen éber lakóját. Hirtelen lehajolt, lehúzta cipőjét, csendesen az ágy elé terített gyékényre helyezte, majd újra visszaesett néma, mozdulatlan merengésébe.

E szörnyű tűnődés közben a már említett gondolatok kavarogtak hirtelenül az agyában, jöttek, távoztak, újra visszajöttek, egész súlyukkal reánehezedtek s aztán, anélkül, hogy tudta volna, miért, az álom gépies makacsságával szüntelenül egy Brevet nevű fegyenc járt az eszében, akivel a fegyházban ismerkedett össze s akinek csak egy fél, hímzett, gyapot nadrágtartója volt. Állandóan e nadrágtartó kockamintája járt a fejében.

Így ült ott az ágy szélén s így ült volna talán hajnalig, ha nem üt újra egyet a harang - negyedet vagy felet. Úgy rémlett neki, hogy az óraütés azt mondja: rajta!

Felállt, még egy pillanatig habozott és fülelt. A ház csöndes volt. Akkor lábujjhegyen egyenesen az ablakhoz ment, amelyet maga előtt látott. Az éjszaka nem volt túlságosan sötét. A telehold előtt nagy felhőket kergetett a szél. Ennek folytán az udvar hol elborult, hol megvilágosodott, a hold hol eltűnt, hol előbujt újra, benn pedig félhomály volt. E félhomály, amelyet a felhők időközönként beárnyékoltak, elegendő volt ahhoz, hogy tájékozódhasson s arra a fakó világításra emlékeztetett, amely a pinceablakon hull be, mely előtt járókelők jönnek-mennek. Jean Valjean az ablakhoz lépett és szemügyre vette. Nem volt rajta rács, a kertre nyílt s falusi szokás szerint csak reteszre volt csukva. Kinyitotta az ablakot, de mivel a külső, éles és hideg levegő nyomban behatolt a szobába, tüstént be is csukta. Figyelmes pillantást vetett a kertre, nem nézte, hanem tanulmányozta. A kertet meglehetősen alacsony, fehér fal zárta körül, amelyre könnyűszerrel felkapaszkodhat. A fal mögött, az úton, fakoronákat pillantott meg, egyenlő távolságban egymástól, amiből arra következtetett, hogy a kert mögött sétány, vagy fasorral szegélyezett utca húzódik.

Mikor mindezt megállapította, határozott mozdulattal a benyílóba lépett, hátizsákja után nyúlt, kinyitotta, kotorászott benne, kivett belőle valamit, amit az ágyra tett, a hátizsákba dugta cipőjét, becsukta a zsákot, hátára csatolta, fejébe nyomta sapkáját, amelyet jól a szemére húzott, tapogatódzva megkereste botját s az ablakmélyedésbe támasztotta, majd visszament az ágyhoz és elszánt mozdulattal nyúlt az után a tárgy után, amelyet az imént odahelyezett. Rövid vasrúd volt ez, amelynek egyik vége hegyes volt, mint a dárda.

A sötétben nehéz lett volna megállapítani, milyen célt szolgált ez a vasdarab. feszítővas volt? Vagy talán bunkó?

Napvilágnál nem lett volna nehéz rájönni, hogy nem volt egyéb, feszítővasnál. A fegyenceket abban az időben néha arra a célra használták fel, hogy a Toulont környező magas dombokból sziklákat fejtsenek s így könnyen megeshetett, hogy bányászszerszámmal dolgoztak. A bányászok feszítőrudja tömör, két végén kihegyezett vasszerszám, hogy beékelhető legyen a sziklák közé.

Megmarkolta jobbkezével a feszítővasat, visszafojtotta lélegzetét, elnyomta léptei zaját s a szomszéd szoba ajtaja felé indult, amely mögött, mint tudjuk, a püspök aludt. Mikor az ajtóhoz ért, látta, hogy csak be van támasztva. A püspök nem zárta be.

XI. Amit tesz

Jean Valjean hallgatózott. Semmi nesz.

Benyomta az ajtót.

Az ujja hegyével nyomta be könnyedén, a macska nyugtalanító és settenkedő puhaságával, amellyel a szobába surrant.

Az ajtó engedett a nyomásnak, a rés észrevétlenül halkan kiszélesedett.

Várt egy pillanatig, majd másodszor is meglökte az ajtót, ezúttal merészebben.

Az ajtó nyikorgás nélkül újból engedett. Most már elég széles volt a nyílás ahhoz, hogy beférjen rajta. Hanem egy kis asztalka állt az ajtó közelében, amely elzárta az utat kiszögellő sarkával.

Jean Valjean felismerte a helyzet nehézségét. Kénytelen volt még jobban tágítani a nyílást.

Elszántan harmadszor is benyomta az ajtót, még erélyesebben, mint első ízben. Csakhogy ezúttal az ajtó olajozatlan sarka hosszan, élesen csikordult a sötétben.

Jean Valjean összerezzent. Az ajtócsikorgás olyan félelmetesen, olyan harsogóan zúgott a fülében, mint a végítélet trombitája.

Az első ijedtség fantasztikusan túlzó rémületében szinte úgy tűnt neki, hogy az ajtó sarka megelevenedett s szörnyű tevékenységbe kezd. Felüvölt, mint a házőrző eb, hogy a veszélyre figyelmeztessen s felébressze az alvó házbelieket.

Reszketve, rémüldözve hagyott fel a kísérlettel és visszanehezedett a talpára. Vére úgy verte a halántékát, mint a kalapács az üllőt és úgy lihegett a melle, mint a barlangból kitóduló légáramlat. Úgy rémlett neki, hogy a bosszús ajtósarok szörnyű csikorgásának az egész házat meg kellett ráznia, mint mikor a föld dübörög. Az ajtó, amelyet meglökött, veszélyt kiáltott, segítséget hívott. Az aggastyán fel fog kelni, a két vénasszony sikongatni fog, emberek sietnek elő, egy negyedórán belül talpon lesz a város, készenlétben a csendőrig. Egy pillanatig azt hitte, veszve van.

Nem mozdult el a helyéből, mereven állt, mint a sóbálvány, moccanni sem mert.

Igy telt el néhány pillanat. Az ajtó tárva-nyitva állt. Óvatosan benézett a szobába. Semmi sem mozdult. Fülelt. Semmi zaj a házban. A csikorgó ajtó senkit sem ébresztett fel.

Az első veszély elmúlt, de még háborgott a benseje. Hanem azért nem hátrált. Hiszen akkor sem hátrált, amikor azt hitte, veszve van. Csak azon járt az esze, hogyan végezhetne minél előbb. Egy lépést tett előre és bement a szobába.

Mély csend volt. Itt-ott kúsza, bizonytalan tárgyakat különböztetett meg, amelyekről a napvilágnál kiderült volna, hogy szétszórt iratok az asztalon, nyitott foliók, tabouretten egymásra rakott könyvek, egy karosszék támlájára rakott ruhanemű, egy imazsámoly, ám e pillanatban csupán homályos zugoknak és fehérlő térségeknek tűntek. Jean Valjean óvatosan lépdelt, ügyelve, nehogy bútorokba ütközzön. Hallotta, a szoba hátteréből az alvó püspök nyugodt és egyenletes lélegzését.

Egyszerre csak megállt. Az ágy közelébe ért. Előbb ért oda, mintsem hitte volna.

A természet néha komor és értelmes szándékkal vegyíti tüneményeit és jelenségeit cselekedeteinkbe, mintha gondolkodóba akarna bennünket ejteni. Mintegy félóra óta hatalmas felhő borította be az eget. Abban a pillanatban, amelyben Jean Valjean megállapodott az ágy előtt, a felhő, mintha csak szándékkal tenné, szétfoszlott s egy holdsugár, áthatolva a magas ablakon, hirtelenül egyenesen a püspök sápadt arcára világított. A püspök békésen szunnyadt. Majdnem azt lehetne mondani, hogy ruhástól aludt, mivel az Alacsony Alpok hideg éjszakái ellen való védekezésül barna gyapjúzubbony fedte karjait egészen a könyökéig. Feje hátravetve pihent a párnán, s nyugalom ernyedt boldogságában, keze, mellyel annyi jót tett, annyi szent cselekedetet hajtott végre s amelynek egyik ujján pásztorgyűrű csillogott, lelógott az ágy szélén. Arcán az elégedettség, a remény, az elragadtatás bizonytalan kifejezése tündökölt. Ez több volt a mosolynál, majdnem sugárzásként hatott. Homlokán annak a ragyogásnak kifejezhetetlen visszfénye villogott, amelynek forrásába nem tekint földi szem. Az igazlelkűek egy titokzatos ég csodáit szemlélik álmukban.

Ennek az égnek visszfénye lebegett a püspök fölött.

S ez egyúttal fénylő átszüremlés volt, mert bensejében rejtegette az eget. Az ég a lelkiismerete volt.

Mikor a holdsugár úgyszólván fölébe simult e benső ragyogásnak, az alvó püspök fejét szinte dicsfény lebegte körül. A benyomás mindazonáltal gyengéd volt, mint az alkonyat kimondhatatlanul finom pírja. A hold az égen, a pihegő természet, a mozdulatlan kert, a csendes ház, az éji óra, a pillanat a nyugalom kimondhatatlanul ünnepélyes fenséggel őrködött a bölcs aggastyán pihenése felett, királyi dicsfénnyel és ragyogással véve körül ősz fürtjeit és csukott szemét, arcát, amelynek minden vonása a reményt és bizalmat fejezte ki, az agg főt és a gyermeki álmot.

Majdnem istenségnek hatott ez a tudtán kívül fenséges ember.

Jean Valjean vasbunkóval a kezében, némán, mozdulatlanul állt a homályban és visszarettent a ragyogó aggtól. Ilyen látvánnyal még nem találkozott életében. Megdöbbentette ez a nagy bizodalom. Az erkölcsi világrend nem nyújthat fennköltebb látványt, mint amikor a gonosz szándék szakadékán álló, zavaros és nyugtalan lelkiismeret egy igaz ember álmát szemléli.

Ez az álom, ez a magány, amelynek olyan tanúja volt, amilyen ő, fenséges valami volt s ennek homályos, de parancsoló hatása alól nem vonhatta ki magát.

Senki sem mondhatná el, mi ment végbe benne, még ő maga sem. Hogy csak megközelítőleg is elképzelhessük, gondoljunk arra, ami a legerőszakosabb s gondoljuk melléje azt, ami a leggyöngédebb. Még a vonásairól sem lehetett volna semmi határozottat leolvasni. Valami dermedt csodálkozás ült rajta. Ez az egész. De mire gondolt? Azt még sejteni sem lehetett volna. Csak az volt nyilvánvaló, hogy dúlt és zaklatott. De milyen természetű volt az izgalma?

Nem tudta levenni szemét az aggastyánról. Lénye és magatartása csak egy dolgot fejezett ki világosan, valami furcsa határozatlanságot. Láttára azt hihette volna az ember, hogy két szakadék között haboz, aközt, amelyikbe lezuhan az ember s aközt, amely megmenti. Egyaránt késznek látszott összezúzni az aggastyán homlokát, vagy megcsókolni a kezét.

Néhány pillanat múlva balkezével lassan a homlokához nyúlt, leemelte sapkáját, majd a karja ugyanolyan lassan visszahanyatlott és Jean Valjean balkezében sapkájával, jobbkezében a bunkóval torzult vonásai fölött égnek meredő hajjal visszaesett az előbbi figyelő magatartásába.

Ijesztő tekintete alatt a püspök mélységes békében szendergett tovább.

A holdsugár rávilágított a kandalló fölé helyezett feszület bizonytalan körvonalaira.

Mintha csak kettőjük felé tárta volna ki karját a Megváltó, hogy az egyiket megáldja s a másiknak megbocsásson.

Egyszerre csak Jean Valjean újra fejébe nyomta a sapkáját, majd gyors léptekkel, anélkül, hogy a püspökre pillantott volna, közelebb ment az ágyhoz, egészen az ágy fejéhez, amely fölött a szekrényke állott, fölemelte a vasrudat, hogy fölpattantsa a zárat, ám a kulcs a szekrényben volt, felnyitotta, az első, ami a szemébe villant, az ezüst evőeszköz kosara volt, magához vette, könnyelmű, nagy léptekkel, mit sem törődve azzal, hogy lármát üt, végigsietett a szobán, elérte az ajtót, visszatért az imaszobába, kinyitotta az ablakot, megragadta botját, átvetette magát az ablakpárkányon, hátizsákjába gyömöszölte az ezüstkészletet, a kosarat eldobta, végigrohant a kerten, átugrott a kert falán, mint egy tigris és elmenekült.

XII. A püspök dolgozik

Másnap, mikor a nap felkelt, monseigneur Bienvenu már a kertjében sétált. Magloire asszony magánkívül rohant feléje.

- Monseigneur! - kiabálta - nem tudja monseigneur, hova lett az ezüst evőkészlet kosara?

- De tudom - mondta a püspök.

- Hála legyen a Jóistennek - felelte a házvezetőnő. - Nem tudtam elképzelni, hová lehetett.

A püspök az imént akadt rá a kosárra egy virágágyban. Átnyújtotta Magloire asszonynak.

- Tessék - mondta.

- Mi az? - hüledezett az asszonyság. - Üres? Hát az ezüst?

- Úgy? Hát magát az ezüstnemű érdekli, - felelte a püspök. - Bizony nem tudom, hol van.

- Jóságos Isten! Ellopták! Az az ember lopta el, aki tegnap este állított be hozzánk.

Magloire asszony öreg tagjainak minden fürgeségével egy szempillantás alatt az imaszobában termett, eltűnt a benyílóban, majd visszament a püspökhöz. A püspök lehajolt és sóhajtva szemlélte azt a sarkantyúvirágot, amelyet a tok letört, amikor bedobták a virágágyba. Magloire asszony nagy sopánkodásának hallatára fölegyenesedett.

- Az az ember eltűnt, monseigneur. Ellopta az ezüstkészletet.

Miközben siránkozott, pillantása a kert egyik sarkára esett, amelyen észre lehetett venni a menekülés nyomait. Egy helyen le volt ütve a vakolat a falról.

- Tessék csak nézni, ott mászott át a falon a Cochefilet közbe. Ó, a gyalázatos! Ellopta az ezüstkészletünket!

A püspök egy pillanatig hallgatott, majd Magloire asszonyra vetette komoly tekintetét s szelíden megszólalt:

- Vajon a miénk volt-e az az ezüstnemű?

Magloire asszonynak tátva maradt a szája. Ismét csend támadt, aztán a püspök folytatta:

- Magloire asszony, helytelen volt tőlem oly soká magamnál tartogatni azt az ezüstöt. Az a szegényeket illeti. S mi volt az a tegnapi ember? Bizonyára szegény.

- Én édes Jézusom! Hiszen nem magam miatt mondom, még csak nem is a kisasszony miatt, felőlünk ugyan elvihette volna. Hanem monseigneurrel mi lesz? Mivel eszik ezentúl monseigneur?

A püspök csodálkozva pillantott a házvezetőnőre.

- Ugyan, ugyan. Hiszen kapni ónevőeszközt is.

Magloire asszony a vállát vonogatta.

- Az ónnak szaga van.

- Hát vasevőeszközt.

Magloire asszony sokatmondóan húzta félre a száját.

- A vasnak mellékíze van.

- Hát akkor faevőeszközt - mondta a püspök.

Néhány pillanat múlva már meg is reggelizett ugyanannál az asztalnál, amelyhez előző este Jean Valjeant ültette. Reggelizés közben monseigneur Bienvenu tréfásan felhozta nővére előtt, aki hallgatott és Magloire asszony előtt, aki bosszúsan dörmögött, hogy még kanálra villára sincs szükség, hogy az ember egy darab kenyeret egy csésze tejben megmártogasson.

- Hogy is juthatott az eszébe - dünnyögte Magloire asszony, az étkezésnél felszolgálva, - ilyen embert befogadni a házába. Szállást adni neki. Még szerencse, hogy csak lopott. Jóságos Isten, megfagy a vérem, ha az eszembe jut!

A püspök nővérével együtt éppen fel akart állni az asztal mellől, amikor kopogtak az ajtón.

- Szabad - mondta a püspök.

Az ajtó megnyílott. Különös, izgatott csoport állt az ajtóban. Három ember volt, galléron fogva egy negyediket. A három ember három csendőr volt. A negyedik Jean Valjean.

Egy csendőrőrmester, aki a csoport vezetőjének látszott, belépett a szobába s katonásan tisztelegve a püspök elé állt.

- Eminenciás uram, - kezdte.

Jean Valjean, aki komoran, leverve állt, erre a szóra feltekintett. Arca elképedést fejezett ki.

- Eminenciás uram! - suttogta. - Hát nem a plébános?...

- Csönd legyen! - szólt rá az egyik csendőr. - Ez a püspök úr őeminenciája.

Eközben a püspök amily gyorsan magas kora csak engedte, a csoporthoz sietett.

- Á, ön az, - kiáltotta Jean Valjeanra pillantva. - Örvendek, hogy látom. - De hiszen én a gyertyatartókat is önnek adtam, amelyek szintén ezüstből vannak s amelyekért kétszáz frankot kaphatna. Miért nem vitte el őket az ezüstneművel együtt?

Jean Valjean szeme tágrameredt, oly kifejezéssel pillantott a tiszteletet parancsoló főpapra, amelyet semmiféle nyelv vissza nem adhat.

- Hát igazat mondott ez az ember, eminenciás uram? - kérdezte a csendőrőrmester. - Belénk botlott az úton. Úgy viselkedett, mint aki el akar inalni. megállítottuk, mert gyanúsnak látszott. Nála találtuk az ezüstneműt...

- Mire ő azt mondta, - folytatta mosolyogva a püspök - hogy egy jámbor, vén paptól kapta, aki szállást adott neki éjszakára. Értem már a dolgot. De minek hozták vissza? Ez csak tévedésből történhetett.

- Eszerint engedjük útjára? - kérdezte a csendőr.

- Természetesen - felelte a püspök.

A csendőrök elengedték Jean Valjeant, aki hátratántorodott.

- Csakugyan elengednek? - kérdezte elfúló hangon, mintha álmában beszélne.

- Persze, hogy elengedünk. Nem értesz a szóbul? - mondta az egyik csendőr.

- Nehogy megint itt felejtse a gyertyatartóit, barátom - mondta a püspök. - Vigye.

A kandallóhoz lépett, a két ezüst gyertyatartó után nyúlt s odavitte őket Jean Valjeanhoz. A két nő szótlan nézte, egy mozdulattal, egy pillantásukkal sem zavarták a püspököt.

Jean Valjean egész testében remegett. Révedező tekintettel, gépiesen átvette a két gyertyatartót.

- Most pedig menjen békében az útjára, gyermekem, - mondta a püspök. - Jó, hogy eszembe jut. Ha újra meglátogatna, barátom, felesleges lesz a kerten át távoznia. Mindig az utcai kapun jöjjön és távozzon. Éjjel-nappal nyitva van, csak meg kell nyomni a kilincset.

Majd a csendőrökhöz fordult:

- Az urak is távozhatnak.

A csendőrök elmentek.

Jean Valjeant az ájulás környékezte.

A püspök hozzálépett és halkan így szólt:

- El ne feledje, soha el ne feledje, amit megígért. Azt ígérte nekem, arra fogja fordítani ezt az ezüstöt, hogy tisztességes életet kezdjen.

Jean Valjean, aki egyáltalán nem emlékezett arra, hogy valamit ígért volna, elképedve nézte a püspököt. A püspök nyomatékkal mondta a fentieket. S még ünnepélyesebben folytatta.

- Jean Valjean, testvérem az Urban, te már nem a bűnt szolgálod, hanem a jót. Megvásároltam a lelkedet, megváltottam a sötét gondolatoktól, a romlás szellemétől s átadom Istennek.

XIII. A kis Gervais

Jean Valjean úgy hagyta el a várost, mintha szökne. Sietve indult a mezők felé azokon az utakon és ösvényeken, amelyek éppen elébe kerültek s észre sem vette, hogy lépten-nyomon arra a helyre kerül vissza, amelyet elhagyott. Itt bolyongott étlen-szomjan egész délelőtt. Az új benyomások egész tömege rajzott fel benne. Nagyon dühös volt, de nem tudta kire. Nem tudta volna megmondani, mit érez, meghatottságot, vagy megaláztatást. Időnként furcsa ellágyulás vett rajta erőt, amely ellen egész erejéből küzdött, s amellyel szembe szegezte az elmúlt tíz esztendő megkérgesedését. Elgyötörte ez az állapot. Nyugtalankodva látta, hogy az a rettenetes nyugalom, amelyet igazságtalan sorsa idézett fel benne, megrendül. Nem tudta, vajon mivel fogja ezt a nyugalmat pótolni. Néha szinte jobban esett volna, ha börtönbe viszik a csendőrök s ha nem úgy történnek a dolgok, mint ahogy történtek. Akkor nem lenne ilyen kúsza állapotban. Noha már őszutója volt, itt-ott virított a bokrok közt egy-egy elkésett virág, amelynek illata megcsapta útközben orrát, gyermekkori emlékeit juttatva eszébe. Ezek az emlékek szinte elviselhetetlenek voltak a számára, oly régóta nem gondolt reájuk.

Egész nap ilyen kifejezhetetlen gondolatok gyötörték a bensejét.

Mikor a nap lebukott nyugaton, minden kis kavics árnyékát messze teregetve, Jean Valjean egy elhagyott, felperzselt tarlón ült egy bokor mögött. Üres volt a láthatár. A messzeségben az Alpok húzódtak tova, még a távoli falvak tornya sem látszott. Jean Valjean három mérföldnyire lehetett Digne-től. A bokortól pár lépésnyire ösvény szelte át a tarlót.

Tünődése közben, melynek tárgya még jobban megriasztotta volna azt, aki e szörnyű rongyokba öltözött emberre bukkan, vidám neszt hallott. Hátrapillantott s az ösvényen egy tízegynéhány esztendős kis savoyardot látott dudorászva közeledni, kintornával az oldalán és hátizsákkal, amelyben mormotáját vitte, ama szelíd és vidám gyermekek egyikét, akik a világot járják és a térdük kilátszik lyukas nadrágjukból.

A dudorászó gyermek időnként megszakította útját és a néhány pénzdarabot, amit a kezében szorongatott, játszva a magasba dobta. Alkalmasint ez volt az egész vagyona. A pénzdarabok között volt egy kétfrankos is.

A gyermek anélkül, hogy Jean Valjeant észrevette volna, megállt a bokornál s megint feldobálta garasait, amelyeket eddig, elég ügyesen, kézfejjel kapott el.

Ezúttal azonban a kétfrankos pénzdarab leesett és a bokorba gurult, Jean Valjean lába elé.

Jean Valjean rátette a lábát.

A gyermek a guruló pénz után pillantott és észrevette őt.

Nem csodálkozott el, hanem odament Jean Valjeanhoz.

Teljesen elhagyatott hely volt. Ameddig a tekintet elért, sehol egy lélek a tarlón, az ösvényen. Csak egy költöző madárcsapat gyenge csivogása hallatszott, amely szédítő magasan húzott tova a levegőben. A gyermek háttal állt a napnak, amely aranyba szőtte haját és vérző fénybe mártotta Jean Valjean vad vonásait.

- Adja ide a pénzemet, bácsi, - szólalt meg a kis savoyard, a gyermekek mit sem sejtő, naiv bizalmával.

- Mi a neved? - kérdezte Jean Valjean.

- Kis Gervais, bácsi.

- Eredj a dolgodra, - mondta Jean Valjean.

- Adja vissza, bácsi, a pénzemet, - kezdte elölről a fiú.

Jean Valjean lehajtotta fejét és nem válaszolt.

A fiú nem tágított.

- A pénzemet, bácsi!

Jean Valjean a földre szegezte szemét.

- A pénzemet! - kiáltotta a gyermek - a nagy pénzemet, az ezüstpénzemet.

Jean Valjean úgy tett, mintha nem is hallaná. A gyermek rángatni kezdte ujjasát és megpróbálta elmozdítani Jean Valjean szöges cipőjét a pénzről.

- Adja vissza a pénzemet, a kétfrankosomat!

A gyermek elsírta magát. Jean Valjean fölemelte fejét. Még mindig nem állt fel. Tekintete zavaros volt. Csodálkozva pillantott a fiúra, aztán botja után nyúlt és félelmetes hangon ráordított:

- Ki vagy?

- Én vagyok, bácsi, - felelt a fiú. - A kis Gervais. Én vagyok. Tessék visszaadni a kétfrankosomat. Tessék szíves lenni elhúzni a lábát, bácsi.

Bár csak öklömnyi volt, harag fogta el, szinte fenyegető hangon folytatta:

- Nem viszi el mindjárt a lábát? Húzza odébb a lábát, ha mondom!

- Még mindig itt vagy? - förmedt rá Jean Valjean, majd hirtelen felállt, ám nem vette el lábát a pénzről és így szólt:

- Takarodj innen!

A gyermek ijedten pillantott rá, aztán egész testében remegni kezdett, néhány pillanatig elképedten bámult az arcába, aztán lélekszakadtából szaladni kezdett, anélkül, hogy kiáltani mert volna, vagy hátra mert volna nézni.

Kis távolságnyira azonban elfúlt a lélegzete, meg kellett állnia s a tűnődő Valjean hallotta, hogy zokog.

Néhány pillanatnyira eltűnt szeme elől a gyermek.

A nap lement.

Jean Valjean körül megnőttek az árnyékok. Egész nap nem evett. Alkalmasint lázas volt.

Állt egyhelyben, mióta a gyermek elmenekült, egy mozdulatot sem tett. Egyenlőtlen, nagy időközökben zihált a melle. tíz vagy tizenkét lépésnyire meredt maga elé a tekintete, s mintha egy öreg, kék cserépdarabot tanulmányozott volna vele, amely ott hevert a fűben. Egyszerre csak megborzongott, hűvösödni kezdett az est.

Homlokára húzta a sapkáját, gépiesen összevonta és begombolta zubbonyát, kilépett s lehajolt, hogy felemelje botját a földről.

Ekkor megpillantotta a kétfrankos pénzdarabot, amelyet lába mélyen beletiport a földbe s amely ott csillogott a kavicsok között.

Mintha villamos ütés érte volna. - Hát ez mi? - morogta a fogai között. Három lépésre visszatántorodott, aztán megállt s nem tudta levenni szemét arról a helyről, amelyet az imént lábával nyomkodott, mintha az ott heverő, csillogó tárgy nyitott szem volna, amely a sötétből reámered.

Néhány pillanat múlva lehajolt, görcsös mozdulattal megragadta az ezüstpénzt, fölemelkedett, a messzeségbe pillantott, kutatva nézett szét mind a négy világtáj felé, ott állt és didergett, mint valami felriasztott vad, amely menedék után kémlel.

Semmit sem látott. Alkonyodott, elhagyott, hűvös volt a tarló, a szürkületben ibolyaszínű párák kóvályogtak.

- Óh, - mondta és gyors léptekkel elindult arrafelé, amerre a gyermek eltűnt. Vagy száz lépést tett, aztán megállt, szétnézett, senkit sem látott.

Tele tüdőből kiabálni kezdett.

- Kis Gervais! Kis Gervais!

Elhallgatott, feleletre várt.

Semmi válasz.

Elhagyott, barátságtalan volt a tarló. Végeláthatatlan messzeség. Nem volt más körülötte, csak a sötétség, amelyben nem különböztethetett meg semmit, mint a csend, amelyben elveszett a hangja.

Jeges szél kerekedett, amelyben gyászos életre keltek az őt környező tárgyak. A cserjék irtózatos dühhel rázták vékony kis karjaikat. Mintha csak fenyegetnének, üldöznének valakit.

Újra nekiindult, majd futni kezdett, néha-néha megállt és félelmetes, kétségbeesett hangon kiáltott bele a magányba:

- Kis Gervais! Kis Gervais!

Ha a gyermek hallja ezt a hangot, bizonnyal megijed s nem mer mutatkozni. De a kis fiú már bizonyosan messze járt.

Egy lóháton ülő pappal találkozott. Odament hozzá és megszólította:

- Nem látott egy gyereket, tisztelendő úr?

- Nem én, - felelte a pap.

- Egy Gervais nevű kis fiút.

- Senkit sem láttam.

Két darab ötfrankost vett elő a zsebéből és átadta a papnak.

- Adja ezt, tisztelendő úr, a szegényeinek. tíz év körüli fiúcska volt, mormotával meg kintornával, ha jól emlékszem, tisztelendő úr. Ment, mendegélt, olyan savoyard fiú lehetett.

- Nem láttam.

- Kis Gervais a neve. Nem a környékről való? Nem tudná megmondani?

- Ha úgy áll a dolog, amint mondja, barátom, akkor valami idegen fiúcska lehetett. Csak úgy kóborol a vidéken. Az ilyeneket nem ismeri az ember.

Jean Valjean heves mozdulattal újabb két ötfrankos tallért vett elő zsebéből, s átadta őket a papnak.

- A szegényeinek, - mondta, majd szinte önkívületi állapotban hozzátette: - Tartóztasson le, tisztelendő úr, tolvaj vagyok!

A pap rémülten vágta lova szügyébe a sarkát és elvágtatott. Jean Valjean tovább rohant abban az irányban, amelyben elindult.

Jódarab utat tett meg, nézelődve, szólongatva, kiabálva, de senkivel sem találkozott. Két-három ízben elkezdett szaladni egy-egy tárgy felé, amely a messzeségben fekvő, vagy kuporgó lényhez hasonlított. De csak bozótok voltak, vagy kiálló kődarabok. Három ösvény kereszteződéséhez ért s megállt. A hold felkelőben volt. Elnézett a messzeségbe, utoljára kiáltotta:

- Kis Gervais, kis Gervais, kis Gervais!

Kiáltása visszhangtalanul szállt el a ködben, suttogva ismételgette: - Kis Gervais, gyenge, alig hallható hangon. Ez volt az utolsó erőfeszítése. Térdei hirtelen megroggyantak, mintha rossz lelkiismeretének láthatatlan súlya alatt görnyedne meg, kimerülten egy nagy kőre rogyott, hajába mélyesztette kezét, arcát térdei közé temette és így kiáltott fel:

- Nyomorult vagyok!

Úgy rázta a sírás, hogy csaknem a szíve szakadt bele. Tizenkilenc esztendő óta most sirt először.

Mint láttuk, Jean Valjean úgy távozott a püspöktől, hogy minden eddigi meggyőződésétől megvált. Nem tudta, mi történik vele. Fellázadt az aggastyán angyali tette és szelíd szavai ellen. „Megígérte nekem, hogy tisztességes emberré lesz. Megvásárlom a lelkét. Megváltom a gonosz szellemtől és a Jóistennek ajánlom.” Egyre ezek a szavak jártak az eszében. E mennyei irgalommal a gőgöt szegezte szembe, mely bennünk mintegy utolsó mentsvára a gonosznak. Homályosan érezte, hogy a pap bocsánatánál hatalmasabb támadás, félelmetesebb ostrom még soha nem rázta meg a lelkét; hogy csökönyössége menthetetlen, ha ellenáll az irgalomnak, míg ha enged, meg kell válnia attól a gyűlölettől, amelyet a többi ember cselekedetei váltottak ki belőle annyi esztendőn át s amelyhez hozzászokott; hogy most győznie vagy buknia kell; hogy most harc folyik, rettenetes és döntő küzdelem, a saját gonoszsága és a püspök jósága között.

Ily megvilágosodások közepette tántorgott, mint a részeg. így ment tétova tekintettel s vajon volt-e határozott képzete arról, hogy milyen eredményt hozhat számára digne-i kalandja? Hallotta-e azt a rejtelmes zúgást, mely az élet bizonyos ünnepélyes pillanataiban figyelmezteti, vagy nyugtalanítja az embert? vajon fülébe súgta-e a hang, hogy sorsának legünnepélyesebb óráját éli, hogy számára nincs többé középút, hogy vagy a legjobb ember lesz, vagy a leggonoszabb, hogy most vagy felül kell emelkednie a püspökön, vagy mélyebbre kell zuhannia a legutolsó fegyencnél is, hogy ha jó ember akar lenni, angyallá s ha rossz, szörnyeteggé kell válnia?

Újból fel kell vetnünk itt azokat a kérdéseket, amelyekkel már szembenéztünk egyszer: vajon derengett-e homályosan a lelkében mindennek némi fogalma? Annyi bizonyos, hogy a szerencsétlenség, mint már mondtuk, kineveli az értelmet. Mindazonáltal kétséges, hogy vajon Jean Valjean tisztában volt-e mindazzal, amiről beszélünk. Ha fel is támadtak benne ezek a gondolatok, inkább csak sejtette, mintsem látta őket és ezek a gondolatok elviselhetetlen, már-már fájdalmas zavarba ejtették. Azt az alaktalan és sötét valamit, amit fegyháznak neveznek, elhagyta, a püspök fájdalmat okozott lelkének, mint ahogy a nagyon erős fény is bántja a sötétséghez szokott szemet. Jövendő élete, mely tiszta sugárzással kínálgatta magát, reszketéssel, szorongással töltötte el. Egyáltalán nem tudta már, hogyan áll saját magával. Mint valami baglyot, amely hirtelen a felkelő napba pillant, a fegyencet elkápráztatta s szinte megvakította az erő.

Csak egy dolog volt bizonyos, csak egyben nem kételkedett, abban, hogy ő már nem a régi ember, hogy minden megváltozott benne, hogy nem áll módjában ráhazudtolni arra a tényre, hogy a püspök beszélt vele s a szívéhez szólt.

Ebben a lelkiállapotában akadt útjába a kis Gervais, akinek ellopta a kétfrankosát. Miért tette? Nem tudta volna megmondani. Tán ez volt a fegyházból hozott gonosz gondolatok utolsó megnyilvánulása, végső erőfeszítés, annak a maradványa vagy indítóoka, amit a fizikában úgy hívnak, tehetetlenségi erő? Ez volt, vagy talán még ennyi sem. Mondjuk inkább azt, hogy nem is ő lopott, nem ő, az ember, hanem az állat, amely ösztönből és megszokásból nyomta rá ostobán a lábát a pénzre, miközben értelme az új és még sohasem hallott kísértésekkel küszködött. Mikor értelme magára ébredt s felfogta állati cselekedetét, Jean Valjean rettegve riadt vissza és felsikoltott döbbenetében.

Különös jelenség, amely csak abban a helyzetben vált lehetségessé, amelyben leledzett.

Mikor ellopta a gyermek pénzét, olyan tettet követett el, amelyre már nem volt képes.

Akármiként áll a dolog, utolsó gaztette döntő hatással volt rá. Ez a cselekedet hirtelen behatolt értelme káoszába s rendet teremtett benne, félresöpörte a sűrű homályt s a másik oldalon összeterelte a világosságot s úgy hatott lelkére ebben az állapotban, mint bizonyos kémiai reakció holmi zavaros vegyülékére, amelyből az egyik elem kicsapódik, a másik megtisztul.

Mindenekelőtt még mielőtt magába mélyedt és gondolkodott volna, kétségbeesetten igyekezett megtalálni a gyermeket, mintha az életről volna szó, hogy visszaadja a pénzét. Majd, amikor látta, hogy ez kilátástalan és hiábavaló dolog, csüggedten állt meg. Mikor felkiáltott: nyomorult vagyok! Olyannak látta magát, amilyen volt, de már oly messze volt magától, hogy szinte kísértetnek tűnt, úgy, mintha egy más hús-vérember állna előtte, bottal a kezében, begombolt zubbonyban, lopott tárgyakkal teletömött zsákkal a hátán, határozott és komor vonásokkal, elvetemült terveket forgatva fejében, egy ocsmány fegyenc; akinek Jean Valjean a neve.

Határtalan szerencsétlensége, mint már megjegyeztük, látomásokat ébresztett benne. Ez is látomásféle volt. A szó szoros értelmében maga előtt látta Jean Valjean komor arcát. Egy pillanatig szinte azon tűnődött, ki ez az ember, akitől úgy borzad.

Agya ama viharos és mégis borzalmasan nyugodt pillanatok egyikét élte át, amelyben olyan mély merengés fog el bennünket, hogy egészen magába temeti a valóságot. Nem látjuk a körülöttünk lévő tárgyakat és lelkünk ábráit vetítjük ki a külvilágba.

Így nézett szembe magával s ugyanakkor a hallucináció mögött valami rejtelmes mélységben fényt látott felvillanni, amelyet első pillanatban fáklyának vélt. Ahogy figyelmesebben szemügyre vette ezt a világosságot, amely lelkiismerete mélyéből bukkant fel, rájött, hogy emberalakja van, hogy a fáklya a püspök.

Lelkiismeretével egymásután vette szemügyre az előtte álló két férfit, a püspököt és Jean Valjeant. Csak az első oszlathatta el a másodikat. Ama különös tünemény révén, amely az ilyen elragadtatás sajátossága, minél tovább merengett, annál nagyobb lett a püspök, annál ragyogóbb, míg Jean Valjean egyre jobban zsugorodott össze, egyre jobban halványodott. Csakhamar olyanná lett, mint az árnyék. Egyszerre csak eltűnt. Csak a püspök maradt.

És fenséges ragyogással töltötte be a nyomorult lelkét.

Jean Valjean sokáig zokogott. Forró könnyeket ontott, nyögve sirt, elengedve magát, mint az asszony, riadtan, mint a gyermek.

Miközben sirt, egyre világosabbakká váltak gondolatai, lelkét különös ragyogás, elragadó és félelmetes világosság töltötte be. elmúlt élete első vétke, hosszú vezeklése, külső eldurvulása, belső megmakacskodása, szabadon bocsáttatása, melyhez annyi bosszútervet fűzött, a püspök házában történt dolgok, utolsó cselekedete, amellyel egy gyermek kétfrankosát ellopta, e gyáva s elvetemült bűn, amelyet a püspök bocsánata után követett el, mindez eszébe jutott s világosan előtte állt, de olyan megvilágításban, amilyet soha nem észlelt eddig. Áttekintette életét és szörnyűnek találta. Lelkébe tekintett és megborzadt. Ám ennek ellenére szelíd fényben úszott élete és lelke. Mintha paradicsomi fényben látná a sátánt.

Hány óra hosszat zokogott? Mit csinált, mikor kisírta magát? Merre ment? Senki sem tudja. Csak annyi bizonyos, hogy a postakocsis, aki ezen az éjszakán ellátta a szolgálatot s Grenoble-ből indulva útnak, hajnali három órakor érkezett Digne-be, a püspöki palota utcájában egy embert pillantott meg, aki a járdán térdelve imádkozott a sötétben Bienvenu őeminenciája háza előtt.

[1] Elitlovasság, mely útmutató szolgálatot végzett úgy az első, mint a második császárság idején.

[2] lieu (francia): francia mérföld, megegyezik 4452 méterrel. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[3] Kis, medveszerű állat, mely a francia Alpesekben él.

[4] Európa északi részén közönséges, a francia Alpesekben is előforduló szárnyas.

[5] A francia Alpokban beszélt patois tájszólás, azt jelenti, hogy csavargó bitang, Tso = macska, maraude = bitang.

HARMADIK KÖNYV
1817

I. 1817.

1817 az az esztendő, amelyet XVIII. Lajos bizonyos királyi hetykeséggel, amely csupa gőg volt, uralkodása huszonkettedik esztendejének nevezett. Ebben az évben tett szert Bruguière de Sorsum úr nagy hírre. A borbélyok, a hajpor és a királyi fenség visszatérésében reménykedve, liliomokkal díszes azúrkék színre festették üzleteiket. Ebben a bizakodó időben Lynch gróf minden vasárnap ott ült a Saint-Germaine-des-Prés templomban a kegyurak padján, mint egyházatya a francia pairek öltözékében, vörös szalaggal, hosszú orral s olyan gőgös profillal, amilyen csak annak lehet, aki dicső tettet hajtott végre. A dicső tett, amelyet Lynch úr végrehajtott, a következő volt: 1817 március 12-én mint bordeaux-i polgármester kissé nagyon is hamar adta át a várost Angoulème hercegnek. Ezért lett főrend. 1817-ben a négy-hatéves gyermekeknek hatalmas maroquin bőrből készült fülvédős sapkát nyomtak a fejükbe, amik többé-kevésbé eszkimó kucsmákhoz hasonlítottak. A francia hadsereg fehér egyenruhában járt, mint az osztrák. Az ezredeket légióknak nevezték. Számok helyett a megyék neveit viselték. Napóleon Szent Ilona szigetén volt s minthogy Anglia vonakodott zöld posztót kiutalni a számára, kifordíttatta régi ruháit. 1817-ben Pellegrini énekelt, Bigottini kisasszony táncolt; Potier uralkodott; Odry még nem tűnt fel; Foriosó asszonyt Saqui asszony követte. Még sok porosz tartózkodott Franciaországban. Delalot úr személyiség volt. A törvényes királyság azzal szilárdította meg helyzetét, hogy Pleigniernek, Carbonneau-nak és Tolleronnak előbb a kezét, majd a fejét vágatta le. Talleyrand herceg főkancellár és Louis abbé, a leendő pénzügyminiszter egymás szeme közé nevettek, mint az augurok. Mindketten részt vettek 1790 július 14-én a szövetségi ünnep miséjén, a Marsmezőn. Talleyrand mondta a misét, mint püspök, Louis pedig mint diakónus segédkezett neki. 1817-ben annak a Marsmezőnek sétányain hatalmas fahengereket lehetett látni, amint ott hevertek az esőben, ott korhadtak a fűben, kékre festve az aranyozott sasok és méhek megkopott nyomaival. Ezek az oszlopok voltak, amelyek két esztendővel előbb a császári emelvényt támasztották a Májusi Ünnep alkalmából. Imitt-amott megfeketedtek az osztrák tábortüzek füstjétől, mert az osztrákok ott tanyáztak a Gros-Caillou közelében. Két-három oszlopot is tüzeltek az osztrákok, a császáriak melengették mellettük széles tenyerüket. A Májusi Ünnep azért érdemel említést, mivel júniusban zajlott le a Marsmezőn. 1817-ben két dolog örvendett népszerűségnek: a Voltaire-Touquet és a Charte-ről elnevezett burnótszelence.

A párizsiakat utoljára Dautun gaztette hozta izgalomba, aki fivérének levágott fejét a Marche aux Fleurs vízmedencéjébe dobta. A hadügyminisztérium vizsgálatot rendelt el a Medúza nevű szerencsétlen fregatt dolgában, ami Chaumareix fejére szégyent, Géricault-nak dicsőséget hozott. Selves ezredes Egyiptomba ment, hogy Szolimán pasa legyen belőle. A Palais des Thermes a rue de la Harpe-on valami dongár műhelye volt. A Hotel de Cluny nyolc szögletű tornyának lapos tetején még látni lehetett azt a kis deszkaalkotmányt, amely Messier-nek, XVI. Lajos tengerészeti csillagászának obszervatóriuma volt. Duras hercegnő égszínkék selymes és X-lábu bútorokkal berendezett fogadószobájában három-négy bizalmasának felolvasta a még kiadatlan Ourika-t. A Louvre homlokzatáról levakarták az N. betűt. A Pont d’Austerlitz nevet változtatott s a Pont du Jardin du Roi nevet vette fel, kétszeres talánnyá válva s megtagadva úgy az austerlitzi hidat, mint a füvészkertet. XVIII. Lajos, miközben körmével jegyeket húzogatott Horatiusába, egyre azokkal a hősökkel foglalkozott, akikből császárok s azokkal a csizmadiákkal, akikből trónvárományosok lettek. Csak két dolog aggasztotta: Napóleon és Bruneau Mathurin. A francia akadémia a következő pályakérdést tűzte ki: Miért boldogít a tudományos pálya? Bellart úr hivatalosan nagy szónok volt. Árnyékában már sarjadozott Broe jövendőbeli államügyész, Paul Louis Courier szarkazmusának céltáblája. Élt egy ál-Marchangy, akinek d’Arlincourt lesz a neve. Claire d’Albe és Malek-Adel remekművek voltak. Cottin asszonyt a kor legjobb írójának tartották. Az Institut törölte tagjai sorából Bonaparte Napóleon akadémikust. Egy királyi rendelet tengerészeti főiskolát állított fel Angoulème-ben. Mivel az angoulème-i herceg nagy admirális volt, tehát Angoulème városának minden jogcíme megvolt arra, hogy tengeri kikötő legyen s enélkül a monarchikus elv csorbát szenvedett volna. Minisztertanács elé vitték azt a kérdést, vajon eltűrje-e a kormány azokat a Franconi-féle hirdetéseket, amelyek műlovar-mutatványokat ábrázolnak és amelyek körül összecsődül az utcák csőcseléke. Paër úr, az Agnese szerzője, szegletes arcú, bíborcsókos bácsi, vezényelte Sassenaye márki intim hangversenyeit a rue de la Ville-l’Évèquen. Minden fiatal leány a L’Ermite de Saint-Avelle-t dalolta, szövege Geraud Edmondtól. A Le Nain Jaune átalakult Miroirrá. A Lemblin-kávéház törzsvendégei a császár hívei voltak, míg a Valois-kávéház hívei a Bourbonokhoz húztak. Éppen az imént házasították össze valami szicíliai hercegnővel Berry herceget, akit a háttérből Louvel már szemmel tartott. Egy esztendeje, hogy madame de Staël meghalt. A testőrgárda kifütyülte Mars kisasszonyt. A nagy napilapok összezsugorodtak. Az alakjuk kicsiny volt, de a szabadságuk nagy. A Constitutionel konstitucionális volt. A La Minerve Chateaubriand-t Chateaubriant-nak nevezte. Ezen a t-n sokat nevettek a nagy író rovására a polgárok. A megfizetett lapokban prostituált újságírók szidalmazták az 1815-ös év száműzöttjeit. Davidnak nem volt tehetsége, Arnault nem volt szellemes, Carnot nem volt becsületes. Soult nem nyert csatát, igaz, hogy Napóleon sem volt lángelme. Köztudomású, hogy a száműzöttek ritkán kapják meg a nekik postán küldött leveleket, mert a rendőrség szent kötelességének tartja, hogy elfogadja azokat. Nem új dolog. Már a száműzött Descartes is panaszkodott emiatt. Ám amikor David valamelyik belga újságban panaszkodott, hogy nem kapja meg a hozzá irt leveleket, a royalista lapok kigúnyolták és nevetségessé tették a száműzöttet. Egy szakadék választotta el azokat az embereket egymástól, akik királygyilkosokról, vagy szavazókról, ellenségről vagy szövetségesekről, Napóleonról, vagy Bonapartéról beszéltek. Minden józaneszű ember egyetértett abban, hogy XVIII. Lajos király, akit „a Charte halhatatlan szerzőjének” neveztek, örökre véget vetett a forradalmi mozgalmaknak. A Pont Neuf töltésén belevésték a IV. Henrik szobrára váró talapzatba a „redivivus” szót. Piet úr kezdte összeállítani a rue Therèse 4. számú házában kupaktanácsát, hogy a monarchiát megszilárdítsa. A jobboldal vezérei súlyos helyzetekben azt mondogatták, „írni kell Bacot-nak”. Canuel, O’Mahony és Chappedelaine urak a király fivérének némi támogatásával megpróbálkoztak azzal, ami később a vízparti összeesküvéssé fejlődött. A Fekete Tű szintén összeesküvést szőtt. Delaverderie összeszűrte a levet Trogoffal. Decazes úr volt uralmon, aki bizonyos mértékben liberális volt. Chateaubriand minden reggel ott állt ablakában a rue Saint Dominique 27-es számú házában, térdnadrágban és papucsban, selyemkendővel lekötött ősz hajával, szemével egy tükörbe meredve, előtte nyitott fogorvosi szerszámkészlet és a fogait sikálva, mert remek fogai voltak, diktálta Pilorge úrnak, titkárának a La Monarchie selon la Charte javított szövegét. A befolyásos kritika Lafont fölébe helyezte Talmának. De Féletz úr A-val szignálta cikkeit, Hoffmann úr Z-vel. Charles Nodier, a Therèse Aubert-t írta. A válást eltörölték. A líceumokat kollégiumoknak nevezték. A kollégisták, akiknek a gallérján aranyliliom diszlett, egymás hajába kaptak a római király miatt. A királyi palota titkos rendőrsége bemutatta Madame őkirályi fenségének az orléans-i herceg mindenfelé kiállított képét, aki szebben feszített huszártábornoki egyenruhájában, mint Berry herceg dragonyostábornokiban, ami föltétlenül súlyos sérelem. Párizs városa saját költségén újra aranyoztatta az Invalidusok dómjának kupoláját. Komoly férfiak azon vitatkoztak, mit tenne ebben vagy abban a helyzetben de Trinquelague úr; Clauser de Montas úr bizonyos kérdésekben eltért Clausel de Cousergues úr nézeteitől; de Salaberry úr elégedetlenkedett. Picard, a színész, aki tagja volt az Akadémiának, ahová Molière, a színész nem tudott bejutni, előadatta a Les deux Philibert-t az Odéonban, amelynek homlokzatán a leszedett betűk nyoma még világosan mutatta a felírást: THÉATRE DE L’IMPÉRATRICE. Ki Bugnet de Montarlot mellett foglalt állást, ki ellene. Fabvier pártütő, Bavoux forradalmár volt. Pélicier könyvkereskedő kiadta Voltaire műveit, ezzel a címmel: Voltaire-nek, a francia akadémia tagjának művei. „Így inkább vásárolják”, mondta a naiv kiadó. A közvélemény azt tartotta, hogy Loyson Charles úr lesz a század legnagyobb lángelméje. Már beléje mart az irigység, ami a dicsőség jele. Ezt a verset faragták róla:

Akárhogy repül is, Loyson lába csámpás.

Minthogy Fesch bíbornok nem akart lemondani állásáról, de Pins úr, Amasie érseke adminisztrálta a lyoni egyházmegyét. Franciaország és Svájc összekülönböztek a dappesi völgy miatt, amire Dufour kapitány, a későbbi tábornok, röpirata adott okot. Saint-Simon ismeretlenül építgette fenséges ábrándjait. Ült a Tudományos Akadémiában egy híres Fourier, akit az utókor elfelejtett s egy padlásszobában lakott egy ismeretlen Fourier, akinek emlékét megőrzi a jövő. Lord Byron kezdett feltűnni. Millevoye egy költeményének jegyzetében ily szavakkal ad róla hírt Franciaországnak: „Bizonyos Lord Baron”. David d’Angers megpróbálkozott a márványfaragással. Caron abbé a szeminaristák intim körében a rue des Feuillantines-ban magasztalóan emlékezett meg egy ismeretlen papról, Felicité Robertről, akiből később Lamennais lett. A Tuileriák ablakai alatt a Pont Royaltól a Pont Louis XV-ig valami füstölgő, kattogó masina úszott fel-alá a Szajnán, mint valami lubickoló kutya. Nem éppen sokat ígérő szerkezet volt, amolyan játékszerféle, valami ábrándos feltalálónak agyréme, utópia: egy gőzhajó. A párizsiak közönnyel nézték a haszontalanságot. Vaublanc úr, aki csínnyel, rendeletekkel és tömeges kinevezésekkel reformálta az Institutot, aki egész sereg embert tett meg akadémikussá, maga hoppon maradt s nem tudott akadémikussá lenni. A Faubourg Saint-Germain és a Marsan pavilon Delaveau urat szerette volna rendőrfőnökül ájtatossága miatt. Dupuytren és Récamier hajba kaptak az orvosegyetem nagy előadótermében és ököllel fenyegették egymást, Jézus Krisztus isteni volta miatt. Cuvier egyik szemével a Genezisre, a másikkal a természetre sandítva meg akarta nyerni a vakbuzgó reakciót, összhangzásba hozta az ásatag állatokat a bibliai szöveggel s Mózes könyvét masztodonokkal igazolta. François de Neufchâteau úr, Parmentier emlékének buzgó ápolója, fáradhatatlanul erőlködött, hogy a burgonyát parmentière-nek nevezzék, de nem ért el eredményt. Gregoire abbé, néhai püspök, néhai konvent tag, néhai szenátor a royalista polémiában „a gyalázatos Gregoire”-rá csúszott le. Ezt a kifejezést „lecsúszott”, amelyet használtunk, Royer-Collard úr neologizmusnak bélyegezte meg. A Pont d’Iéna harmadik boltíve alatt fel lehet ismerni fehérségéről azt az új követ, amellyel két évvel ezelőtt betömték az aknalyukat, amelyet Blücher fúratott, hogy felrobbantassa a hidat. Bíróság elé állítottak egy embert, aki mikor Artois grófját látta belépni a Notre Dame-ba, így kiáltott fel: Teringettét! mégis csak szebb idő volt az, mikor Bonaparte Talmával ment karonfogva a Bal-Sauvage-ba. Lázitó szavak, hathónapi fogház. Az árulók szint vallottak. Emberek, akik valamely ütközet előestéjén pártoltak át az ellenséghez, egyáltalán nem rejtegették árulásuk jutalmát és szemtelenül mutatkoztak fényes nappal vagyonuk és méltóságuk cinizmusában; Ligny és Quatre-Bras szökevényei megfizetett aljasságuk pimaszságával fitogtatták monarchista odaadásukat s meztelenre vetkőztek, megfeledkezvén arról, mi van felírva az angliai nyilvános illemhelyek belső falára: Please adjust your dress before leaving.[1]

Íme, ez az, ami összevissza, egymás hegyen-hátán fenn úszik az elfelejtett 1817-es esztendő történetéből. A történetírás úgyszólván teljesen elhanyagolja ezeket az apróságokat, mert nem is tehet egyebet, hiszen akkor vége-hossza nem volna. Ám ezek a részletek, amelyeket helytelenül neveznek apróságoknak, - nincsenek apróságok az emberiség életében, mint ahogy nincsenek apró levelek a növényvilágban - igen hasznosak. Az évszázadok arculata az egyes esztendők fiziognómiájából alakult ki.

Ebben az 1817-es esztendőben négy párizsi fiatalember „nagyszerű tréfát” követett el.

II. Dupla négyes

E négy párizsi fiatalember közül egyik Toulouse-ban, a másik Limogesban, a harmadik Cahorsban, a negyedik Montauban-ban született. De diákok voltak s aki diák, az párizsi. Párizsban tanulni annyi, mint Párizsban születni.

Négy jelentéktelen fiatalember. Mindenki látott már ilyeneket. Négy hétköznapi figura. Nem voltak sem jók, sem rosszak, sem tudósok, sem tudatlanok, nem voltak lángelmék és nem voltak tökkelütöttek. Annak a bájos áprilisnak a szépsége volt rajtuk, amit húsz évnek neveznek. Négy jött-ment Oszkár volt, mert ebben a korban még nem voltak Arturok. Füstöljétek el értük Arábia illatszereit, zengett a románc, Oszkár jön, Oszkár, mindjárt meglátom őt! A kor rajongott Ossziánért, a divat Skandinávia volt és Kaledónia, az eredeti angol divat csak később érvényesült s az első Artúr, Wellington, csak a minap nyerte meg a waterlooi csatát.

A négy Oszkár közül a toulouse-inak Tholomyès Félix, a cahorsinak Listolier, a limogesinak Fameuil, a montaubaninak Blachevelle volt a neve. Természetesen mindegyiknek volt kedvese. Blachevelle Favouritet szerette, akit azért hívtak így, mert járt Angliában; Listolier Dahliát imádta, akinek virágnév volt az álneve, Fameuil Zéphinet bálványozta, ami Joséphine rövidítése, Tholomyèsnek Fantine volt a kedvese, akit a szőkének hívtak, szép, aranyszínű fürtjei miatt.

Favourite, Dahlia, Zéphine és Fantine elbűvölő, illatos, sugárzó négy teremtés volt, még afféle munkásnők, akik nem tettek le végleg a varrótűről, noha szerelmi kalandjaik miatt felhagytak a munkával, ám arcukon még látszott a munka derűjének némi nyoma, lelkükben még volt valami abból a zsenge tisztességből, amely a nőben túléli az első elbukást. Négyük közül egyiküket a fiatalnak hívtak, mert a legfiatalabb volt, másikukat pedig az öregnek. Az öreg huszonhárom éves volt. Hogy semmit se hallgassunk el: az első három tapasztaltabb, könnyelműbb volt és jobban elmerült az élet forgatagában, mint a szőke Fantine, aki még első illúzióiban élt.

Dahliáról, Zéphine-ről, főként pedig Favourite-ról már nem mondhatnák el ugyanezt. Alig induló regényükben már nem egy epizód zajlott le s szerelmesük, akinek az első fejezetben Adolphe volt a neve, a második fejezetben Alphonse néven, a harmadikban Gustave néven szerepelt. A szegénység és a kacérság rossz két tanácsadó. Egyik duzzog, a másik hízelkedik s a szegény lányoknak mindkettő halkan a fülébe suttog, ha szépek. E rosszul őrzött lelkek hallgatnak rájuk. Ezért buknak el, ezért kövezik meg őket. Az érintetlenség és megközelíthetetlenség fennkölt piedesztáljáról nézik le őket. Jaj, ha a Jungfrau haragos kedvében van!

Zéphine és Dahlia bámulta Favourite-ot, mivel az már járt Angliában. Ő korán tett szert saját otthonra. Apja goromba, nagyszájú, vén matematika-tanár volt; nőtlen ember, aki kora ellenére szoknyák után szaladgált. Ez a tanár fiatal korában észrevette, hogy a szobalány szoknyája fennakadt a kályhaellenzőn. Erre az incidensre beléje szeretett.

Ebből az ügyből született Favourite. A leány néha találkozott apjával, aki udvariasan köszöntötte. Valamelyik reggel egy ájtatos képű vénasszony állított be hozzá s így szólt:

- Nem ismer, kisasszony?

- Nem.

- Az anyád vagyok.

Azzal a vénasszony az almáriumhoz lépett, kinyitotta, evett-ivott, elhozatta az ágyneműjét, beköltözött. E mogorva és alázatos anya sohasem beszélt Favourite-tal, órák hosszat hallgatott, reggelizett, ebédelt, vacsorált négy helyett s aztán lement társalogni a kapushoz és pletykázott a lányára.

Dahliát az hajtotta Listolier és talán mások karjaiba, az hajtotta a semmittevésbe, hogy nagyon szép, rózsaszínű körmei voltak. Hogyan is dolgozhatott volna ilyen körmökkel? Aki erényes akar maradni, az ne kímélje a kezét. Zéphine azzal hódította meg Fameuilt, hogy igen kacéran és behízelgően tudta mondogatni ezt a két szócskát: igen, uram.

A fiatal urak cimborák voltak, a fiatal hölgyek barátnők. E szerelmek mindig ily barátságokkal párosulnak.

Más dolog okosnak, más dolog eszesnek lenni. bizonyítéka ennek, hogy kifogásolható szerelmi viszonyaik ellenére, Favourite, Zéphine és Dahlia eszes leányok voltak, Fantine pedig okos leány.

Okos? kérdezhetné valaki. Hát Tholomyès? Salamon azt mondaná erre, hogy a szerelem hozzátartozik az okossághoz. Mi csak annyit mondunk, hogy Fantine szerelme első szerelem, kizárólagos szerelem, hű szerelem volt.

Négyük közül ő volt egyedül az, akit csak egy férfi tegezett.

Fantine ama teremtések közé tartozott, akik úgyszólván a nép talajából virulnak fel. A társadalom sötétjének feneketlen mélységéből sarjadt, homlokán a névtelenség és ismeretlenség jegyével. Montreuil-sur-mer-ben született. Kik voltak a szülei? Ki mondhatná meg? Apját-anyját senki sem ismerte. Fantine volt a neve. Miért éppen Fantine? Mert mindig így hívták. Még a Directoire korában született. Családneve nem volt, mert nem volt családja, keresztneve nem volt, mert az egyház szünetelt. Az lett a neve, amit az első ember, aki kicsi korában, mikor meztelen lábacskákkal tipegett az utcán, reáakasztott. Úgy szerezte a nevét, mint ahogy eső csurgott a homlokára, ha esett. A kis Fantine-nak szólították. Többet senki sem tudott róla. így került bele ez a teremtett lény az életbe. Fantine tíz esztendős korában elhagyta a várost s egy környékbeli gazdálkodóhoz állt szolgálatba. Tizenötéves korában feljött Párizsba „szerencsét csinálni”. Fantine szép volt s ameddig lehetett, megőrizte szüzességét. Csinos, szőke leány volt, villogó fogsorral. Hozománya arany és gyöngy volt, de aranyát a fején, gyöngyeit a szájában hordta.

Dolgozott, hogy meg tudjon élni. Majd, hogy meg tudjon élni, - hiszen a szív is éhezik - beleszeretett valakibe.

Tholomyèsbe szeretett bele.

A férfi számára futó viszony volt, a leány számára szenvedély. A Quartier Latin diákoktól és grisette-ektől nyüzsgő utcái tanúi voltak az ábránd kezdetének. A Pantheon dombjának útvesztőiben, ahol annyi kaland szövődik és oldódik Fantine sokáig menekült Tholomyès elől, de úgy, hogy mindig összeakadtak. Van a menekülésnek egy fajtája, amely üldözésnek látszik. Szóval az idill létrejött.

Blachevelle, Listolier és Fameuil egy kompániát alkottak, amelynek Tholomyès állott az élén. Ő volt az eszük.

Tholomyès tipikus öregdiák volt; vagyonos fiú; négyezer frank járadéka volt; négyezer frank járadék botrányosan sok a Montagne Sainte Geneviève-en. Tholomyès harmincesztendős, meglehetősen kiélt világfi volt, arca ráncos, több foga hiányzott, erősen kopaszodott s cinikusan mondogatta magában: Harminc évvel kopasz, negyven évvel roggyant. Emésztése nem volt egészen rendben és az egyik szeme állandóan könnyezett. De minél jobban tünedezett az ifjúsága, annál hangosabban fitogtatta jókedvét. Fogait élcekkel, haját jókedvvel, egészségét gúnnyal, szeme könnyezését szüntelen hahotával pótolta. Rokkant volt, de virult. Időnek előtte távozni készülő ifjúsága rendben vonult vissza, fel-felcsattanó nevetéssel, lobogó jókedvvel. Egy darabját a Vaudeville utasította vissza. Időnként közepes verseket irt. Egyébként pedig fölényesen kételkedett mindenben, ami nagy kvalitás a gyengék szemében. Szóval, mivel ironikus és kopasz volt, ő lett a vezér. Iron angol szó s annyit tesz, mint vas. Innen származna az irónia kifejezés?

Egy napon Tholomyès félrehúzta három barátját, jelentős mozdulatot tett és így szólt:

- Idestova egy esztendeje, hogy Fantine-nak, Dahliának, Zéphine-nek és Favourite-nak meglepetéssel tartozunk. Ünnepélyesen megígértük nekik. Folyton céloznak rá, különösen előttem. Mint ahogy Nápolyban sápítoznak a vénasszonyok szent Januáriusnak: Faccia gialutta, fa o miracolo! Sárga arc, tégy csodát! A hölgyek állandóan azon sopánkodnak: Tholomyès, mi lesz a meglepetéssel? Közben szüleinktől leveleket kapunk. Kétoldali támadás. Azt hiszem, itt a pillanat. Beszéljük meg a dolgot.

Tholomyès lehalkította a hangját és rendkívül titokzatosan valami olyan vidámat mondott, hogy a négy ifjú hangos és lelkes hahotában tört ki egyidejűleg és Blachevelle hangosan felkiáltott:

- Ez aztán az ötlet!

Egy füstös kocsma került az útjukba, bementek s további tanácskozásuk beleveszett a homályba.

Ennek a homálynak az eredménye a következő vasárnapi pompás kirándulás, amelyre a négy fiatalember hívta meg a négy fiatal hölgyet.

III. Ki-ki a párjával

Ma már nehéz elképzelni, mi volt az negyvenöt évvel ezelőtt, ha diákok és grisette-ek kirándultak a szabadba. Párizsnak azóta megváltozott a környéke. Egy félszázad óta tökéletesen átalakult a város vidéke. Ahol kakukk szólt, most vonat robog, ahol postahajó járt, most gőzhajó közlekedik; ma Fécamp jelenti azt, ami valamikor Saint-Cloud volt. 1862 Párizsának Franciaország a környéke.

A négy pár hűségesen végigcsinált minden, a kiránduláshoz tartozó és akkoriban elképzelhető bolondságot. Éppen akkor kezdődött a vakáció; meleg, derűs nyári nap volt. Előző napon Favourite, az egyedüli, aki írni tudott közülük, a következő levélkét küldte Tholomyèsnek négyük nevében: Ki korán kel, aranyat lel. Ezért már reggel öt órakor talpon voltak. Azután kimentek Saint Cloudba, megtekintették a kiszáradt vízmedencét s így kiáltottak föl: - Jaj, de szép volna, ha működne a szökőkút! - Megebédeltek a Szerecsen Fej-nél, ahol még akkoriban Gastaing nem járt, karikajátszmával szórakoztak a nagy medence melletti pagonyban, felmentek Diogenész lámpájához, ruletteztek a sèvresi hídnál, virágot szedtek Puteaux-ban, pojácákat vásároltak Neuillyben, rengeteg almáslepényt ettek mindenütt és végtelenül boldogok voltak.

A leányok úgy csacsogtak és fecsegtek, mint a kiszabadult fülemülék. Megrészegedtek a szabadságtól. Folyton hátbavágták a fiatalembereket. Ó, élet hajnali mámora! Imádandó esztendők! A szitakötők szárnya rezzen. Akárki légy, emlékszel-e, mondd? Jártatok-e a cserjésben, az ágakat félrehúzva, hogy bele ne csapódjatok abba a bűbájos leányba, aki mögöttetek jön? csúsztatok-e le kacagva esőáztatta lejtőn az imádott nővel, aki a kezetek szorongatja és sikoltoz: jaj, az új cipőm, hogy tönkremegy!

Mondjuk meg mindjárt, hogy ez a vidám kellemetlenség, a zápor, megkímélte a jókedvű társaságot, jóllehet Favourite induláskor oktató, anyai hangon jegyezte meg:

- Csigák mászkálnak az ösvényeken. Ez esőt jelent, gyerekek!

Mind a négyen csodaszépek voltak. Egy jó öreg klasszikus költő, akinek akkoriban nagy híre volt, egy jámbor agg, akinek megvolt a maga Eleonórája, de Labouisse lovag úr, aki e napon Saint-Cloud gesztenyefái alatt bolyongott, délelőtt tíz óra tájban találkozott velük s felkiáltott: Eggyel többen vannak! - mert a gráciákra gondolt. Favourite, Blachevelle kedvese, a huszonháromesztendős leány, az öreg, előreszaladt a nagy, zöld gallyak alatt, átugrott az árkokon, bolondosan átgázolt a bokrokon s oly vidáman diktálta a jókedvet, mint egy fiatal faun. Zéphine és Dahlia, akik véletlenül olyanfajta szépségek voltak, hogy jobban érvényesültek, ha egymás mellé álltak, mert mintegy kiegészítették egymást, nem annyira barátságból, mint inkább valami kacér ösztönből, nem tágítottak egymás mellől s egymás karjaiba kapaszkodva, angolos pózokat vettek fel. Akkoriban jelentek meg az első keepsakes-k, a mélabú divatba jött a hölgyeknél, mint valamivel későbben a byronizmus a férfiaknál s a nők kezdték a hajukat hullámosan, leomlóan viselni. Zéphine és Dahlia csigákban hordták a hajukat. Listolier és Fameuil tanáraikról kezdtek vitázni s Fantine-nak magyarázgatták, mi a különbség Delvincourt és Blondeau urak között.

Blachevelle-t mintha csak kizárólag arra teremtette volna az Isten, hogy így vasárnaponként a karján hordozza Favourite szabálytalan alakú kasmír kendőjét.

Tholomyès, a csapat vezére, hátul ballagott. rendkívül vidám volt, de érezni lehetett rajta, hogy ő a főnök. Vidámságában volt valami diktatórikus. Főékessége bőrtalpalós nankingnadrágja volt, olyan bő, hogy egy elefánt lába belefért volna. Kezében kétszázfrankos sétapálcát forgatott s mivel semmit sem vont meg magától, szivarnak nevezett különös holmit tartott a szájában. Semmi sem volt szent előtte: füstölt.

- Csodálatos ember ez a Tholomyès, - hajtogatták a többiek tisztelettel. - Mekkora nadrágja van s mekkora energiája!

Fantine maga volt a megtestesült öröm. Ragyogó fogait nyilván arra teremtette az Isten, hogy folyton nevessenek. hosszú, fehérszalagos, kis varrott szalmakalapját szívesebben hordta a kezében, mint a fején. sűrű, szőke haja, amely folyton lobogott, könnyedén kibomlott, ami miatt szüntelenül fel kellett tűznie, a fűzfák alá menekülő Galateához tette hasonlóvá. Rózsaszínű ajkai elbűvölően csacsogtak. Kéjesen felgörbülő szájszöglete, mint Erigone antik álcái, vakmerőségekre buzdított. Ám hosszú, árnyas pillái szemérmesen borultak az alsó arc kacagására, mintegy elvágva azt. Toalettje mintha dalolt és lángolt volna. könnyű, mályvaszínű ruhája volt, magas sarkú, aranybarna félcipője, amelynek szalagja X alakban rajzolódott finom, fehér, áttört harisnyáira. Muszlinból készült marseille-i divatú blúza, amelynek neve canezou, a quinze août canebière-i kiejtése folytán romlott el s szépítőt, meleget, delet jelent. A másik három, mint mondtuk, nem volt ilyen szemérmes; ruhájuk alaposan ki volt vágva s ebben nyáron, a világos kalapok alatt, sok a báj és a kacérság. Ám e merész ruhák mellett a szőke Fantine átlátszó, huncut és tartózkodó canezou-ja, a rejtegető és mutogató, az illem kihívó leleményének látszott, s a híres szerelmi törvényszék, amelyen a tengerzöld szemű Cette vicomte elnökölt, talán e canezounak, mely az erény díjra pályázott, ítélte volna oda a kacérság díját. Néha az a legbölcsebb, aki a legnaivabb. Ez is megesik.

Gyönyörű vonások, finom profil, sötétkék szemek, bársonyos pillák, kicsi, formás lábacskák, remek faragású csuklók és bokák, hófehér bőr, amelyen helyenként átcsillant a finom, kék erezet, gyermekien friss orcák, az égei művészek Junóira emlékeztető nyak, hajlékony, de erőteljes nyakszirt, vállak, mintha Coustou mintázta volna őket, középütt a muszlin alól felderengő ingerlő gödröcskével, hűvös, merengő vidámság, elragadó szobrászi műremek: ez volt Fantine. A szövetek és szalagok alatt szobrot sejtett az ember s a szoborban lelket.

Fantine szép volt, de úgy viselkedett, mintha nem tudná. Az a néhány álmodó, a szépségnek az a néhány titokzatos papja, akik minden dolgot a tökéletessel mérnek némán össze magukban, e kis munkásleány párizsi bája mögött az antik világ szent összhangját fedezte volna fel. Ez a homályból származó lény race-beli teremtés volt. Egyaránt szép volt a stílusa és a ritmusa. A stílus az eszmény formája. A ritmus az eszmény élete.

Azt már mondtuk, hogy Fantine az örömöt testesítette meg. De a szemérmet is.

Ha egy jó megfigyelő figyelmesen tanulmányozza fiatalságának, a nyárnak s a szerelemnek mámorán keresztül megmutatkozó sajátosságait, úgy észrevette volna benne a tartózkodásnak és szerénységnek félreismerhetetlen jeleit. Arckifejezése kissé csodálkozó volt. Ez a szűzies csodálkozás, ez az árnyalat, amely Psychét megkülönbözteti Vénusztól. Fantine hófehér és finom, hosszú ujjai a Veszta szüzeire emlékeztettek, akik aranytűvel piszkálják a szent tűz parazsát. Jóllehet, mint még nagyon is látni fogjuk, semmit sem tagadott meg Tholomyèstől, arckifejezése, ha nyugodtan viselkedett, fenségesen szűzies volt. Valami komoly, szinte komor méltóság vonult bizonyos pillanatokban hirtelen végig rajta; különös, megdöbbentő látvány volt ez; a vidámság hirtelen letűnt vonásairól s a nevető arc szinte átmenet nélkül figyelmessé, áhítatossá vált. E hirtelen s néha szigorúan ható komolyság egy istennő gőgös vonásaira emlékeztetett. Homloka, orra és álla rendkívüli összhangban álltak egymással, ami arcát arányossá és kiegyensúlyozottá tette. Az orrtő és felső ajak közötti jellemző kis területen volt valami, alig észrevehető, bűbájos gödröcske, a szűziesség titokzatos jele: emiatt szeretett bele Barbarossa abba a Diana szoborba, amelyet az ipoliumi ásatásoknál találtak.

Lehet, hogy a szerelem bűn, de Fantine a bűn felett lebegő ártatlanság volt.

IV. Tholomyès széles jókedvében egy spanyol dalt énekel

Ez a nap maga volt a hajnal. A természet is kacagva vakációzott. Saint-Cloud virágágyai illatoztak. A Szajna felől jövő szellő halkan borzolta a faleveleket. A gallyak meglibbentek a szélben. Méhek dongtak a jázminok körül. Pillangók tarka népe táncolt a lóhere, szarkaláb és búzavirág felett. A francia király felséges parkjában egész sereg csavargó tombolt: a madarak.

A négy vidám pár boldogan adta át magát a napnak, a mezőknek, a virágoknak, a fáknak.

És ebben a paradicsomi környezetben csevegve, dalolva, szaladgálva, táncolva, pillangót üldözve, virágot szedve, rózsaszín, áttört harisnyáikat benedvesítve a magas fűben, vidáman, bolondosan, minden rossz szándék nélkül, valamennyien össze-visszacsókolództak a fiukkal, Fantine kivételével, aki megtartotta réveteg és dacos tartózkodását, aki szerelmes volt.

- Te mindig olyan különcködő vagy, - mondta neki Favourite.

Ezek az igazi örömök. A boldog pároknak ez a kóválygása, mélységes visszafordulás az élethez és a természethez, amely gyengédséggel, fénnyel viszonozza azt. Volt egyszer egy tündér, aki mezőket és fákat teremtett kizárólag szerelmesek számára. Innen a szerelmesek boldog kószálása, amely mindig elölről kezdődik, s amely mindaddig tart, amíg pagonyok és diákok lesznek. Ezért olyan népszerű a tavasz a gondolkodók előtt. A patrícius és a vékonypénzű, a herceg, a főúr és a kishivatalnok, az udvari emberek és a városi emberek (hogy egy néhai megkülönböztetéssel éljünk) mindnyájan hódolnak a tündérnek. Kacagnak, keresik egymást, van a levegőben az apoteózisnak valami fényessége, óh, milyen átszellemülés a szerelem! Az ügyvédbojtárokból istenek lesznek. A halk sikolyok, a kergetődzés a fűben, egy-egy röptében elkapott derék, az a sok össze-vissza kiáltozás, ami csupa dallam, az a hódolat, amelyet egy-egy kiejtett szótagból megérzünk, a cseresznye, amelyet egyik a másik szájából kap el, mindez ott lángol, ott tündököl e mennyei dicsfényben. A szép leányok bájosan tékozolják magukat. Az ember azt hinné, sose lesz vége. Bölcsek, költők, festők bámulják az elragadtatásukat s nem tudják, mit kezdjenek vele, úgy elvakítja őket a látomás. Indulás Cytherébe! kiáltja Watteau; Laucret, a harmadik rend festője szeretettel nézi a zöldbe ránduló polgárokat; Diderot kitárja karjait a kis szerelmek felé és d’Urfé druidákat vegyit közéjük.

Ebéd után a négy ifjú pár felkereste azt a helyet, amelyet akkoriban a király virágágyának neveztek. Egy Indiából újonnan érkezett növényt lehetett látni ott, amelynek neve pillanatnyilag nem jut az eszünkbe. Emiatt a növény miatt járt ki egész Párizs Saint-Cloudba abban az időben. Különös, és vonzó, magas szárú cserje volt, amelynek megszámlálhatatlan vonal vékonyságú, felborzolt és levéltelen ága tele volt apró, fehér rózsák millióival, s ezért olyan hatást tett a szemlélőre, mintha egyébből sem állna, mint a virágzás kúsza hajkoronájából. Mindig nagy tömeg vette körül.

Mikor a cserjét megtekintették, Tholomès felkiáltott:

- Üljünk szamárhátra, fizetem.

Megalkudott a szamarak gazdájával, majd Vauvesen és Issyn át tértek visszafelé. Issy-ben volt egy kis epizód. Véletlenül nyitva volt a park, amelyet, nemzeti vagyon lévén, ez időben Bourguin hadseregszállító bérelt. Bementek a rácskapun, felkeresték a szoborremetét barlangjában, kipróbálták a huncut csapdának, a híres tükörteremnek apró és titokzatos fortélyait, amely méltó volna egy meggazdagodott szatírhoz, vagy egy priapussá lett Turcarethez. Meglendítették a két gesztenyefa között kifeszített hintát, amelyet már Bernis abbé megénekelt s egymásután hintáztatták meg benne a szép lányokat, hangosan kacagva, mikor a szoknyájuk magasra lebbent, amiben Greuze is örömét lelte volna. Tholomyès, akiben, toulouse-i lévén, némi spanyol vér csörgedezett, hiszen Toulouse Tolosa közeli rokona, mélabús dallamra valami régi gallegát énekelt, amelyet alkalmasint valami szép lány ihletett, akit talán szintén két fa között kifeszített kötélen hintáztak magasba:

Soy de Badajoz.
Amor me Ilama,
Toda mi alma
Es en mi ojos
Porque ensenas
A tus piernas.[2]

Egyedül Fantine nem akart hintázni.

- Nem szeretem, aki mindenért fintorgatja az orrát, - morogta kissé érdesen Favourite.

Mikor a szamarakról leszálltak, újabb öröm várt rájuk. Csónakon mentek le a Szajnán s Passytól gyalog sétáltak fel az Étoile sorompójához. Mint tudjuk, hajnali öt óra óta talpon voltak. Sebaj! Vasárnap nem fárad ki az ember, - mondta Favourite. - Vasárnap a fáradság is pihen. - Három óra tájban a négy pár bolond jókedvvel hempergőzött le a csúszdáról, arról a magas alkotmányról, amely akkoriban a Beaujon-dombon állt, s amelynek kígyózó vonalát látni lehetett a Champs-Élysées magas fái fölött.

Favourite minden pillanatban megkérdezte:

- Mi lesz a meglepetéssel? Várom a meglepetést.

- Türelem, - felelte Tholomyès.

V. Bombardánál

Mikor a csúszdát is megunták, eszükbe jutott, hogy ebédelni kellene. S a nyolc vidám teremtés kissé kimerülten beszédült Bombarda csapszékébe, amely annak a híres Bombarda vendéglősnek volt a Champs-Élysées-beli fiókja, akinek cégtáblája akkoriban a rue de Rivoli Delorme-utcai szögletén büszkélkedett.

Egy nagy, de sivár terem, benyílóval és ággyal a háttérben (vasárnap ugyanis annyira tömve volt a vendéglő, hogy be kellett érniük ezzel a helyiséggel); két ablak, amelyen át a szilfák mögött a partra és a folyóra nyílt a kilátás, gyönyörű augusztusi napsütésben izzó ablakok, két asztal, az egyiken férfi és női kalapokkal vegyesen összedobált virágfüzérek büszkélkedtek halomban, a másik köré, amely tálak, tányérok, poharak és palackok vidám tömkelegével volt megrakva, a négy pár telepedett le, söröskorsók, borospalackok mögé. Az asztalon nagy volt a rendetlenség, de még nagyobb az asztal alatt.

„Asztal alatt a lábak rémitő lökdösést és szörnyű zajt csinálnak”.

Idáig fejlődött délután félötre a kiruccanás, amely hajnali öt órakor kezdődött. A nap hanyatlóban volt, étvágyuk csillapodóban.

A Champs-Élysées tele napfénnyel és tömeggel, fénylett és porzott: a dicsőség két alkatrésze. Marly nyihogó márványlovai aranyfelhőben ágaskodtak. Jöttek-mentek a hintók. Az Avenue Neuilly felől ragyogó testőrcsapat jött lefelé trombitással az élükön. A Tuileriák kupoláján fehér zászló lobogott, amelyet rózsaszínre festett az alkonypir. A Concorde-téren, amelyből ismét XV. Lajos-tere lett, elégedett sétálók nyüzsögtek. Sokan viselték a fehér moaré szalagra tűzött ezüstliliomot, amely 1817-ben még nem tűnt el végleg a gomblyukakból. Itt-ott körbálltak a sétálók és megtapsolták az összefogódzkodó fiatal leányok karénekét, az akkoriban híressé vált Bourbon-nótát, amelynek éle a száznapos uralom ellen irányult, s amelynek refrénje így hangzott:

Hozzátok vissza Gandból atyánkat,
Hozzátok vissza atyánkat.

Ünneplőbe öltözött külvárosiak, egyesek ezüstliliommal, akár a polgárok, ődöngtek a nagy négyszög és a Marigny négyszöge között célba dobálva, vagy a körhintákon keringtek. Mások iddogáltak, egy-két kacagó nyomdászinasnak papírsipka volt a fején. Sugárzott a jókedv. Kétségbevonhatatlanul a béke, a mély royalista biztonság korszaka volt ez. Az a korszak, amelyben Anglès rendőrfőnök bizalmas, titkos jelentést intézhetett a királyhoz a külvárosi lakosság hangulatáról. „Ha mindent alaposan fontolóra veszünk, felség, semmi okunk sincs tartani a néptől. Közönyös ez és gondtalan, mint a macska. A vidéki kisemberek mozgolódnak, a párizsiak nem. Csupa kisember ez, fenség, kettőt kellene egymás tetejébe állítani, hogy egy-egy királyi gránátos kiteljék belőlük. A fővárosi csőcseléktől nincs mit tartani. Figyelemreméltó, hogy ötven esztendő óta még kisebb termetű lett ez a népség. Párizs külvárosainak lakossága alkatra is kisebb most, mint a forradalom előtt. Veszélytelen. Mindent összevéve jóindulatú csürhe.”

A rendőrfőnökök nem tartják elhihetőnek, hogy a macska oroszlánná váljék. Pedig így van és Párizs népében éppen ez a csodálatos. Az Anglès gróftól egyébként annyira lenézett macskát az ókori köztársaságokban nagyon is megbecsülték. Az ő szemükben a szabadságot jelképezték s mintegy pireuszi szárnyatlan Minervának megfelelően Korinthosz főterén egy hatalmas macska bronzszobra állott. A restauráció naiv rendőrsége nagyon is „kedvező színben” látta Párizs népét, amely egyáltalán nem az a jóindulatú csürhe, aminek annyian hiszik. A párizsi az a franciában, ami az athéni volt a görögben. Nála jobban nem alszik senki, nála nyíltabban senki sem léhább és lustább, nálánál senki nem tud jobban feledni; de erre ne adjunk. Elmerül a közönyben, de ha a gloire forog kockán, megvadul és csodálatos hősiességgel viselkedik. Nyomjatok lándzsát a kezébe, megismétli augusztus tizedikét. Adjatok neki puskát, megismétli Austerlitzet. Támasztéka Napóleonnak, Danton bizalommal fordulhat feléje. Veszélyben a haza? Katonának áll. Veszélyben a szabadság? Felszedi az utca kövezetét. Vigyázzatok. Haragos hajcsimbókjai epikusak. Zubbonyát Chlamisként ölti magára. Legyetek résen. Akármelyik rue Grenetán felállítja a caudiumi igát. Ha üt az óra, a külváros háborogni kezd, a kisember megnő, szeme villámokat szór, lélegzete viharrá lesz és horpadt melléből olyan szélroham tör ki, hogy összedönti az Alpok gyüremléseit. A párizsi külvárosi polgárnak köszönhetjük, hogy a fegyveres forradalom meghódította Európát. A nép szeret énekelni. Adjatok neki való dalt az ajkaira és majd meglátjátok. amíg csak a Carmagnol a refrén, addig csak XVI. Lajost dönti meg. Daloltassátok el vele a Marseillaise-t: felszabadítja a világot.

Odaírtuk ezt a jegyzetet Anglès jelentésének szélére, most pedig térjünk vissza a négy ifjú párhoz. Mint mondtuk, elkészültek az ebéddel.

VI. Fejezet, amelyben imádják egymást

Asztali beszélgetések, szerelmes szavak. Egyik éppolyan lerögzíthetetlen, mint a másik. A szerelmes szavak fellegek, az asztali beszélgetések gomolyognak, mint a füst.

Fameuil és Dahlia dúdoltak, Tholomyès ivott, Zephine kacagott, Fantine mosolygott. Listolier egy Saint-Cloudban vásárolt fatrombitát fujt. Favorite gyengéden Blachevellere pillantott és így szólt:

- Imádlak, Blachevelle.

Erről Blachevelle-nek eszébe jutott megkérdezni.

- Mit tennél Favourite, ha már nem szeretnélek?

- Hogy mit tennék? - riadt fel Favourite. - Ezt még tréfából se kérdezd. Ha nem szeretnél, utánad szaladnék, kikaparnám a szemedet, kitépném a hajadat, belelöknélek a vízbe, letartóztattatnálak.

Blachevelle olyan gyönyörteljes önteltséggel mosolygott, mint akinek a hiúságát csiklandozzák. Favourite folytatta:

- Igen, igen, rendőrért kiabálnék. Tán azt hiszed, szégyellném magam, bitang!

Blachevelle elragadtatással dőlt hátra a székében s gőgösen lehunyta szemét.

Dahlia, aki még mindig evett, a nagy lármában halkan odaszólt Favourite-hez.

- Hát annyira szereted a Blachevelle-det?

- Utálom - felelte Favourite halkan, villája után nyúlva. - Zsugori fráter. Azt a fiút szeretem, aki szemben lakik velem. Nagyon csinos fiatalember. Ismered? Látszik rajta, hogy színésznek készül. Imádom a színészeket. Mikor hazamegy, az anyja fölsóhajt: - Istenem, Istenem, vége a nyugalomnak, mindjárt szavalni kezd. Szétmegy a fejem. - Mert felmegy a házban a padlásra, mely tele van patkánnyal, meghúzódik valamelyik sötét lyukban, a tető alatt és énekel, szaval, mit tudom én, mit csinál, hogy ne hallatszék az utcára. húsz sout keres naponta valami zugügyvédnél, ahol periratokat másol. Az apja valamikor a Saint-Jacques-du-Haut-Pas kántora volt. Nagyon rendes fiú. Engem annyira imád, hogy egyszer, mikor látta, amint palacsintát csinálok, így szólt hozzám: - Kisasszony, süssön fánkot a kesztyűjéből, megeszem. - Csak művészek tudnak ilyen szépet mondani. Nagyon-nagyon rendes fiú. Azt hiszem, fülig szerelmes leszek ebbe a fiúba. De azért Blachevelle-nek azt mondom, hogy imádom. Mit szólsz hozzá, hogy tudok hazudni. ugye nagyszerűen tudok?

Favourite elhallgatott, majd folytatta:

- Nagyon-nagyon szomorú vagyok, Dahlia. Egész nyáron esett az eső, a szél idegesít, a szél nem csillapodik, Blachevelle minden garast a fogához ver, a piacon alig kap az ember zöldborsót, az ember azt se tudja, mit egyék, spleenem van, ahogy az angolok mondják, a vaj rettenetesen drága és nem undoritó, hogy olyan helyen kell ebédelnünk, ahol ágy van? Az ember megutálja az életét.

VII. Tholomyès bölcsessége

Míg egyesek énekeltek, a többiek nagy zajjal társalogtak, valamennyien egyszerre és összevissza, a lárma tűrhetetlenné vált. Tholomyès beleavatkozott.

- Ne beszéljünk összevissza, ne hadarjunk! - kiáltott rájuk. - Gondoljuk meg előbb, mit mondunk, ha randevúra akarunk menni. A sok rögtönzés kifárasztja, butává teszi az embert. A folydogáló sörnek nincs habja. Uraim, ne ugráljunk. Méltósággal dőzsöljünk, odaadással zabáljunk, megfontoltan ünnepeljünk. Sose siessünk! Nézzék a tavaszt. Ha siet, kilobban, vagyis odafagy. A túlbuzgóság tönkreteszi az őszibarackfákat és a kajszibarackfákat. A túlbuzgóság tönkreteszi a jó ebédek báját és örömét. Csak semmi kapkodás, uraim. Grimod de la Reynière egy véleményen van Talleyrand-nal.

A tömeg tompán lázongani kezdett.

- Hagyj bennünket békén, Tholomyès, - mondta Blachevelle.

- Le a zsarnokkal! - kiáltotta Fameuil.

- Bombarda, Bombance és Bamboche! - üvöltötte Listolier.

- Vasárnap van - jegyezte meg Fameuil.

- Józanok vagyunk - tette hozzá Listolier.

- Tholomyès, ide nézz: a munkám - szólt Blachevelle.

- Montcalm márkija vagy - felelte Tholomyès.

E közepes szójátéknak olyan hatása volt, mint amikor követ dobnak a mocsárba. Montcalm márki akkoriban híres royalista volt. A békák mind elhallgattak.

- Barátaim - harsant fel Tholomyès annak az embernek a hangján, aki újra kezébe veszi a gyeplőt, - csillogjatok. Ne fogadjátok akkora elképedéssel ezt az égből pottyant szójátékot. Nem minden méltó tiszteletre és lelkesedésre, ami az égből pottyan. A szójáték a szárnyaló lélek szemete. Mindegy, hogy a szójáték hova pottyan. A szellem kitolva butaságát, felcsap a magasba. Az a fehér foltocska, ami a sziklára loccsan, nem akadályozza meg a saskeselyűt abban, hogy tovább keringjen. Távol áll tőlem lebecsülni a szójátékot. Érdeméhez képest becsülöm. De nem többre. Az emberiség minden magasztos, fennkölt és vonzó szelleme faragott szójátékot, sőt még azok is, akik felül állottak az emberiségen. Jézus Krisztus szójátékot csinált Szent Péterre. Mózes Izsákra, Aiszkhülosz Polüneikészre, Kleopátra Octaviusra s jegyezzétek meg, hogy Kleopátra szójátéka az actiumi csata előtt hangzott el s nélküle senki sem emlékeznék Toryne városára, melynek görög neve merőkanalat jelent. Ezt megállapítva visszatérek dörgedelmes beszédemhez. Ismétlem, barátaim, csak semmi túlbuzgóság, semmi csapongás, semmi túlzás, még a csipkelődésekben, tréfálkozásokban, szócsatákban és szójátékokban sem. Hallgassatok rám, én elővigyázatos vagyok, mint Amphiaraos és kopasz, mint Cézár. Mindenben kell határ, még a rébuszokban is. Est modus in rebus. Mindenben kell határ, még az ebédben is. Hölgyeim, önök szeretik az almáslepényt, ne éljenek vissza vele. Még az almáslepényevésben is kell, hogy szerepe legyen a jó ízlésnek és a józan észnek. A torkosság megbünteti a torkost. Gula megbünteti Gulaxot. A gyomorrontás Isten büntetése, hogy a gyomor jobb erkölcsökre térjen és jegyezzék meg ezt: minden szenvedélyünknek, még a szerelemnek is van gyomra, amelyet nem szabad túlterhelni. Minden dologhoz idejében oda kell írnunk a finis szót, meg kell fékeznünk magunkat, mikor már nagyon itt az ideje, el kell reteszelni az étvágyunkat, dutyiba kell csuknunk a fantáziánkat, önként kell jelentkeznünk a rendőrségen. Az a bölcs ember, aki a kellő időpontban hajtja végre a saját letartóztatását. Bennem bízhatnak. Konyítok valamennyire a joghoz, ami bizonyítványaimból is kiderül, tudom, mi a különbség folyamatban lévő és a függőben lévő per között, mert írtam egy latinnyelvű doktori értekezést arról a kérdésről, milyenek voltak a kínvallatások Rómában abban a korban, amikor Munatius Demens volt a gyilkosságokat nyomozó questor. Ám, amiért úgy látszik nemsokára, doktor leszek, abból még nem következik feltétlenül, hogy ostoba vagyok. Ajánlom önöknek: mérsékeljék mindenben vágyaikat. Amilyen igaz, hogy Tholomyès Félix a nevem, olyan igaz, hogy jól beszélek. Boldog, aki hősiesen el tudja szánni magát, ha üt az órája és visszavonul, mint Sulla vagy Origenes!