Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 73.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Franz Kafka: Sämtliche Erzählungen,

Fischer Bücherei GMBH, 1970, Frankfurt am Main und Hamburg

Fordította Eörsi István, Gáli József, Szabó Ede, Tandori Dezső

Tandori Dezső fordításait Györffy Miklós szerkesztette.

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

978-963-656-086-7

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

A TÖRVÉNY KAPUJÁBAN

A FEGYENCGYARMATON

JELENTÉS AZ AKADÉMIÁNAK

ÁLOM

RÉGI HISTÓRIA

POSZEIDÓN

ELSŐ BÁNAT

AZ ÉHEZŐMŰVÉSZ

AZ ODÚ

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

A TÖRVÉNY KAPUJÁBAN

A törvény kapuja előtt áll egy őr. Ehhez az őrhöz odamegy egy vidékről jött ember, és engedélyt kér, hogy beléphessen a kapun. Az őr azonban azt mondja neki, hogy most nem engedélyezheti a belépést. Az ember töpreng, majd megkérdezi, hogy tehát akkor később léphet majd be?

– Meglehet – mondja az őr –, most azonban nem. – Minthogy azonban a törvény kapuja, mint mindig, nyitva áll, és az őr arrébb megy, az ember előrehajol, hogy beleshessen a kapun. Amikor az őr ezt észreveszi, nevet, és így szól: – Ha ennyire csábít, hát kíséreld meg, és menj be tilalmam ellenére. De jegyezd meg: hatalmas vagyok. Pedig a legutolsó vagyok az őrök sorában. Teremről teremre őrök állnak, egyik hatalmasabb, mint a másik. Már a harmadik látványát én magam sem bírom elviselni.

Ilyen nehézségekre nem gondolt a vidékről jött ember, hiszen a törvénynek mindig mindenki számára elérhetőnek kell lennie, gondolja, de ahogy most a bundás őrt jobban szemügyre veszi, nagy, hegyes orrát, keskeny, fekete, tatár szakállát, úgy határoz, hogy inkább várakozik, amíg meg nem kapja a belépésre az engedélyt. Az őr ad neki egy zsámolyt, és megengedi, hogy oldalt, a kapu közelében leülhessen. Ott ül napokig, évekig.

Többször is megpróbál bejutni, és zaklatja az őrt kéréseivel. Az őr gyakran veti alá kisebb kihallgatásnak, kérdezgeti a szülőföldjéről és sok minden másról, de ezek közömbös kérdések, amilyeneket a nagy urak tesznek fel, és végül mindig az mondja neki, hogy még nem engedheti be. Az ember, aki jól becsomagolt az útra, mindent felhasznál, legyen az bármennyire értékes is, hogy megvesztegesse az őrt. Az úgyszólván mindent elfogad tőle, de közben így beszél:

– Csak azért fogadom el, hogy ne hidd, bármit is elmulasztottál.

Az ember hosszú éveken át szinte szakadatlanul csak az őrt figyeli. Megfeledkezik a többi őrről, és úgy véli, bebocsáttatásának egyetlen akadálya ez az első. Átkozza a szerencsétlen véletlent, az első esztendőkben gátlástalanul, hangosan, később, ahogy öregszik, már csak úgy magában dörmögve. Gyermeteggé válik, és mivel az őr évekig tartó tanulmányozása közben annak prémgallérjában még a bolhákat is felfedezte, még a bolhákat is megkéri, segítsenek neki, és térítsék jobb belátásra az őrt. Végezetül látása meggyengül, nem tudja, valóban sötétedik-e körülötte, vagy csak a szeme csalja meg. Most ugyan észrevesz a sötétségben valami fényt, mely kiolthatatlanul árad a törvény kapujából. Már nem él soká. Halála előtt az egész itt töltött idő minden tapasztalata azzá az egyetlen kérdéssé sűrűsödik össze a fejében, amelyet eddig még nem tett fel az őrnek. Magához inti őt, mert merevülő teste már nem tud felemelkedni. Az őrnek mélyen le kell hozzá hajolnia, mert a kettejük magasságának különbsége ugyancsak az ember rovására változott meg.

– Most még mit akarsz megtudni? – kérdi az őr. – Telhetetlen vagy.

– De hát mindenki a törvény felé igyekszik – mondja az ember –, hogyan lehetséges, hogy ennyi év alatt rajtam kívül senki sem kért bebocsáttatást?

Az őr látja, hogy az ember már a végét járja, s hogy hallását elmúlóban még utolérje, ráordít: – Itt rajtad kívül senki be nem léphetett volna. Ezt a bejáratot csak a te számodra jelölték ki. Most megyek és bezárom.

Gáli József fordítása

A FEGYENCGYARMATON

– Különleges egy gépezet – mondta az Utazónak a tiszt, és noha jól ismerte már, mégis némi bámulattal nézett végig a gépezeten. Az Utazó, úgy látszik, csupán udvariasságból tett eleget a parancsnok meghívásának, a felszólításnak, hogy jelenjék meg egy katona ítélet-végrehajtásán, akit függelemsértésért és feljebbvalója megsértéséért ítéltek el. Ez az ítélet-végrehajtás nyilván a fegyencgyarmaton sem keltett valami nagy érdeklődést. Legalábbis itt, ebben a mély, homokos, kopár lejtőkkel körbezárt kis völgyben a tiszten és az Utazón kívül csak az elítélt álldogált, eltompult, duzzadt ajkú, bozontos, borostás férfi meg egy katona, ő tartotta a nehéz láncot, amelybe vékonyabb láncok kapcsolódtak: ezekkel kötözték meg az elítéltet a bokáján, nyakán, és még ezeket is újabb láncok fűztek egymáshoz. Az elítélt egyébként olyan megadóan viselkedett, hogy kutya-alázata azt a látszatot keltette: akár szabadon is engedhetnék, hadd futkározzon a domboldalban, s az ítélet-végrehajtás kezdetekor csak füttyenteni kellene neki, máris visszatérne.

Az Utazónak nem sok érzéke volt a gépezethez, szinte közönyösnek látszott, ahogy föl-le járkált az elítélt háta mögött, miközben a tiszt az utolsó előkészületekkel bajlódott, hol a mélyen földbe süllyesztett gép alá bújt, hol pedig létrára mászott, hogy a fönti alkatrészeket is megvizsgálja. Mindezt voltaképp egy gépészre is hagyhatta volna, a tiszt azonban igen buzgón végezte munkáját, vagy azért mert lelkes híve volt ennek a szerkezetnek, vagy mert egyéb okok miatt nem bízhatta a munkát másra.

– Most már minden kész! – kiabált le végül, s lekúszott a létrán. Rettenetesen kifáradt; tátott szájjal kapkodott lélegzet után, s egyenruhája gallérja alá két finom női zsebkendőt gyömöszölt.

– Nagyon meleg ez az egyenruha a trópusokra – mondta az Utazó, ahelyett hogy a gépezetről tudakozódott volna, ahogy a tiszt várta.

– Igaz – mondta a tiszt, és az odakészített vizescsöbörben lemosta piszkos kezéről az olajat és zsírt –, de nekünk a hazát jelenti; nem akarjuk elveszíteni a hazánkat… De most már nézze meg ezt a gépezetet – tette hozzá rögtön, megtörölte a kezét, s közben máris a gépre mutatott. – Az eddigi munkát még kézzel kellett végeznem, de ezután a gépezet már maga dolgozik.

Az Utazó bólintott, és a tiszt után indult. A tiszt igyekezett felvértezni magát arra az esetre, ha netán közbejönne valami, és azt mondta: – Persze előfordulnak zavarok; remélem ugyan, hogy ma semmi hiba sem lesz, de azért erre is számítanunk kell. Hiszen a gépezetet tizenkét órán át szünet nélkül működtetjük. De ha előfordulnak is zavarok, azok csak egészen kis hibák, és azonnal elháríthatók.

– Nem ül le? – kérdezte végül, egy rakásnyi nádszék közül kiemelt egyet, és odakínálta az Utazónak; az nem utasíthatta vissza. Most épp egy gödör szélén ült, s futólag belenézett. Nem volt nagyon mély gödör. Egyik oldalán a kiásott földet sánccá púpozták, a másik oldalán állt a gépezet. – Nem tudom – mondta a tiszt –, hogy a parancsnok tájékoztatta-e már önt a gépezetről.

Az Utazó tétova kézmozdulatánál a tiszt nem is kívánhatott volna jobbat, mert így most ő maga ismertethette a szerkezetet.

– Ez a gépezet – mondta, és egy hajtókarra támaszkodott – az előző parancsnokunk találmánya. Én már az első kísérleteknél is közreműködtem, és egészen a befejezésig részt vettem a munkában. De a találmány persze teljességgel az ő érdeme. Hallott az előző parancsnokunkról? Nem? Nos, nem túlzás, ha azt állítom, hogy az ő műve az egész fegyencgyarmat intézményes megszervezése. Mi, a barátai már a halálakor tudtuk: ez a telep olyannyira zárt egységgé szervezett intézmény, hogy utódja, még ha ezernyi új tervet forgatna is a fejében, legalábbis sok-sok éven át semmit sem változtathat a régi renden. Jóslatunk valóra is vált; az új parancsnoknak is rá kellett erre ébrednie. Kár, hogy ön nem ismerte az előző parancsnokot!… De – szakította félbe szavait a tiszt – én csak fecsegek, holott a gépezet itt áll előttünk. Amint látja, három részből áll. Az idők során minden alkatrészének kialakult valamiféle népszerű elnevezése. Az alsó részét ágynak hívják, a felsőt rajzolóműnek, és ez a középső, lengő rész itt, a borona.

– Borona? – kérdezte az Utazó. Nem figyelt oda teljes szívvel, az erős napfény megrekedt az árnyéktalan völgyben, s ő nehezen tudta összeszedni gondolatait. Épp ezért még jobban csodálta a tisztet, aki nehéz vállrojtokkal teleaggatott, feszes, sujtásos díszegyenruhájában oly buzgón magyarázott, és ráadásul beszéd közben csavarhúzójával itt-ott meg is szorított egy-két csavart. A katona olyasformán érezhette magát, mint az Utazó. Csuklóira tekerte az elítélt láncait, puskájára támaszkodott, fejét hátrahajtotta, és rá se hederített semmire. Az Utazó nem csodálkozott rajta, mert a tiszt franciául beszélt, és franciául bizonyára nem értett sem a katona, sem az elítélt. Annál feltűnőbb volt persze, hogy az elítélt mégis igyekezett figyelemmel kísérni a tiszt magyarázatát. Álmosan hunyorogva, de kitartóan szegezte tekintetét mindig oda, ahová a tiszt épp mutatott, és amikor az Utazó most egy kérdést vetett közbe, ő is az Utazóra nézett, akárcsak a tiszt.

– Igen, borona – mondta a tiszt –, a név találó. A tűket boronaszerűen helyeztük el, s úgy is mozgatjuk az egészet, mint a boronát, jóllehet csupán egy helyben és sokkalta művészibben. Különben tüstént megérti majd. Ide, az ágyra fektetjük az elítéltet. Először ugyanis le akarom írni a gépezetet, és csak utána hajtom végre magát a műveletet. Akkor aztán jobban megfigyelheti az egészet. A rajzolóműben az egyik fogaskerék már nagyon lecsiszolódott, működés közben erősen csikorog; ilyenkor alig értjük egymás szavát; itt sajnos csak nehezen szerezhetők be pótalkatrészek. Szóval, ez itt az ágy, amint mondtam. Teljes egészében vattaréteg borítja; hogy mi célból, azt még majd megtudja. Erre a vattapárnázatra hasaltatjuk le az elítéltet, természetesen meztelenül; itt vannak a szíjak, hogy kezén, lábán, nyakán lekötözhessük. Emitt, az ágy fejénél – az ágyon, amint mondtam, az illető először arcra borulva fekszik – itt van ez a kis szőrlabda, amely könnyen szabályozható úgy, hogy egyenesen az ember szájába nyomódjék. Az a célja, hogy megakadályozza az üvöltést és a nyelv elharapását. Az illető persze kénytelen szájába venni a szőrlabdát, másként kitörné leszíjazott nyakát.

– Ez vatta? – kérdezte az Utazó, és előrehajolt.

– Igen, az – mondta mosolyogva a tiszt –, tapogassa csak meg. – Megfogta az Utazó kezét, és végighúzta az ágyon. – Különlegesen preparált vatta, azért ilyen felismerhetetlen; hogy mire szolgál, arról még beszélni fogok.

Az Utazót most már érdekelte egy kissé a gépezet; tenyerét ellenzőként a szeméhez emelte, s fölnézett a magasba meredő gépre. Nagyszabású építmény volt. Az ágy és a rajzolómű azonos méretű, olyan, mint két sötét láda. A rajzolóművet körülbelül két méterrel az ágy fölé szerelték fel; a két szerkezetet a sarkain négy rézrúd kötötte össze, amely csak úgy sugárzott a napfényben. A ládák között acélhuzalon lengett a borona.

A tiszt alig vette észre az Utazó eddigi közönyét, de arra már nyilván fölfigyelt, hogy az idegen most érdeklődni kezd; abbahagyta hát magyarázatát, hogy az Utazónak legyen ideje a zavartalan szemlélődésre. Az elítélt utánozta az Utazót; mivel ő nem emelhette kezét a szeméhez, csak úgy, szabad szemmel hunyorgott, nézett fel a magasba.

– Nos, tehát az illető már az ágyon fekszik – mondta az Utazó, hátradőlt nádszékén, és keresztbe tette lábát.

– Igen – mondta a tiszt, kissé hátratolta sapkáját, és kézfejével végigsimított felhevült arcán –, és most hallgasson ide! Az ágynak is, és a rajzolóműnek is megvan a saját áramfejlesztő telepe; az ágynak erre a maga, a rajzolóműnek pedig a borona mozgatásához van szüksége. Mihelyt az illetőt lekötözték, mozgásba hozzák az ágyat. Ez parányi, nagyon gyors rángásokkal rezeg egyidejűleg oldalt is, meg föl-le, oda-vissza. Ilyesféle szerkezeteket láthatott már gyógyintézetekben is, csakhogy a mi ágyunknak minden mozgása pontosan ki van számítva; ezeket a mozgásokat ugyanis kínos pontossággal kell összehangolni a borona mozgásával. Márpedig az ítélet tulajdonképpeni végrehajtását erre a boronára bízzuk.

– Miért, mi az ítélet? – kérdezte az Utazó.

– Hát ezt sem tudja? – csodálkozott el a tiszt, és ajkába harapott. – Elnézését kérem, ha magyarázatom netán rendszertelen; nagyon kérem, bocsásson meg. Azelőtt ugyanis a parancsnok szokta elmagyarázni mindezt; az új parancsnok azonban nem teljesíti ezt a becsületbeli kötelességét; de hogy egy ilyen magas rangú látogatót – az Utazó széttárt kézzel próbálta elhárítani a megtiszteltetést, de a tiszt ragaszkodott kifejezéséhez –, egy ilyen magas rangú látogatót még csak nem is tájékoztat ítélkezési módunkról, az megint olyan újítás, amely… – már-már a nyelve hegyén volt a káromkodás, de uralkodott magán, és csak ennyit mondott: – Erről engem nem értesítettek, ez nem az én hibám. Egyébként természetesen én vagyok a legalkalmasabb ítéletfajtáink elmagyarázására, mert – és a zubbonyzsebére csapott – én itt hordom az előző parancsnok erre vonatkozó saját kezű rajzait.

– A parancsnok saját kezű rajzait? – kérdezte az Utazó. – Hát ő minden volt egy személyben? Katona, bíró, géptervező, vegyész és rajzoló?

– Igen, igen – bólogatott a tiszt merev, elgondolkozó tekintettel. Aztán a kezét nézte, vizsgálgatta; úgy látszik, nem találta elég tisztának ahhoz, hogy a rajzokhoz nyúljon; odament hát a csöbörhöz, és még egyszer kezet mosott. Majd előhúzott egy kis bőrkötésű irattárcát, és azt mondta: – Ítéletünk nem szigorú. Az elítéltnek a boronával a testére írjuk azt a parancsot, amelyet megszegett. Ennek az elítéltnek például – a tiszt a férfira mutatott – azt írjuk a testére: Tiszteld feljebbvalódat!

Az Utazó futólag a férfira pillantott; az, amikor a tiszt rámutatott, lehorgasztotta fejét, és úgy látszott, minden idegszála megfeszül, annyira fülel, hogy valamit megtudjon. Összeszorított, duzzadt ajkainak meg-megrebbenése azonban nyilvánvalóan mutatta, hogy egy árva szót sem érthetett. Az Utazónak több kérdése is lett volna, de ahogy a férfira nézett, csak ezt kérdezte: – Tudja, hogy mire ítélték?

– Nem – mondta a tiszt, és rögön folytatni akarta magyarázatát, de az Utazó félbeszakította:

– Nem tud a saját ítéletéről?

– Nem – mondta újra a tiszt, majd egy pillanatra elhallgatott, mintha az Utazótól kérdése részletesebb indokolását várná, és aztán azt mondta: – Fölösleges volna közölni vele. Hiszen a saját bőrén tapasztalja majd.

Az Utazó már-már elnémult, amikor megérezte, hogy az elítélt tekintete rászegeződik; mintha azt kérdené, vajon ő helyesli-e a leírt eljárást. Így hát az Utazó, aki már hátradőlt nádszékén, ismét előrehajolt, és még megkérdezte: – De arról csak tud, hogy egyáltalán elítélték?

– Arról sem – mondta a tiszt, és úgy mosolygott az Utazóra, mintha most még néhány különös megnyilatkozást várna tőle.

– Nem? – kérdezte az Utazó, és végigsimított a homlokán. – Tehát ez az ember még most sem tudja, hogyan fogadták védekezését?

– Egyáltalán nem volt alkalma védekezésre – mondta a tiszt, és elfordult, mintha magában beszélne, s nem akarná ezeknek a számára oly természetes dolgoknak az elmesélésével megszégyeníteni az Utazót.

– De hát csak kellett alkalmat adni neki arra, hogy védekezhessen – mondta az Utazó, és fölkelt a nádszékről.

A tiszt észrevette, hogy az a veszély fenyegeti: hosszú időre feltartják a gépezet ismertetésében; odament hát az Utazóhoz, belekarolt, az elítéltre mutatott – aki most, mivel oly nyilvánvalóan ráterelődött a figyelem, feszesen kihúzta magát (a katona is megszorította a láncot) –, és így szólt:

– A dolog a következőképpen áll. Engem neveztek ki itt a fegyencgyarmaton bírónak. Fiatal korom ellenére. Mert már az előző parancsnok mellett is én segédkeztem minden büntetőügyben, és a gépezetet is én ismerem a legjobban. Alapelvem, amely szerint döntök, az, hogy a vétség mindig kétségbevonhatatlan. Más bíróságok nem járhatnak el ilyen elv alapján, mert soktagúak, és a föléjük rendelt magasabb bíróságokól is függnek. Itt nem ez a helyzet, vagy legalábbis nem így volt az előző parancsnok idejében. Az új parancsnoknak már persze kedve támadt beleavatkozni bíráskodásomba, eddig azonban sikerült ellene védekeznem, és továbbra is sikerülni fog… Ön magyarázatot kívánt erről az ügyről; ez is olyan egyszerű, mint valamennyi. Egyik századosunk ma reggel jelentette, hogy ez az ember, akit szolgájának jelöltek ki, és az ő ajtaja előtt alszik, átaludta a szolgálatát. Ugyanis az a kötelessége, hogy minden óraütéskor fölkeljen és tisztelegjen a százados ajtaja előtt. Igazán nem nehéz kötelesség, és szükség is van rá, mert a szolgának mindig frissnek kell lennie őrségen, szolgálatban egyaránt. A százados tegnap éjjel meg akart bizonyosodni róla, hogy szolgája teljesíti-e kötelességét. Pontosan két órakor kinézett az ajtón, és látta, hogy szolgája összekuporodva alszik. Kihozta lovaglóostorát, és végigvágott vele a szolga arcán. Erre az, ahelyett hogy bocsánatot kért volna, föl sem kelt, elkapta urának a lábát, megrázta a századost, és ráüvöltött: – Dobd el az ostort, vagy elevenen fallak föl! – Ez a tényállás. A százados egy órával ezelőtt eljött hozzám, én följegyeztem panaszát, s az ítéletet is rögtön csatoltam a feljelentéshez. Aztán vasra verettem ezt az embert. Mindez nagyon egyszerű volt. Ha előbb magam elé rendelem és kikérdezem, abból csak zavar támadt volna. Hazudozott volna, s ha netán sikerül megcáfolnom hazugságát, akkor újabbakkal hozakodik elő, és így tovább. Most azonban a kezem közt van, és többé nem engedem ki a markomból. Világos most már minden? De az idő múlik, már kezdődnie kellene az ítélet-végrehajtásnak, és én még be sem fejeztem a gépezet ismertetését. – Leültette az Utazót a székre, újra a gép mellé ült, és rákezdte: – Amint látja, a borona az ember alakjához igazodik; ez a borona itt a felsőtesté, emitt meg a láb számára vannak boronák. A fejnek csak ezt a kis vésőt szántuk. Érti? – Barátságosan hajolt oda az Utazóhoz, készen a legrészletesebb magyarázatra.

Az Utazó homlokát ráncolta, úgy nézte a boronát. Nem elégítették ki a bírói eljárásról szóló közlések. Mégis, kénytelen volt magában azt mondani, hogy ez itt fegyencgyarmat, itt különleges rendszabályokra van szükség, és katonásan kell eljárni a végsőkig. Ezenkívül némileg reménykedett abban is, hogy az új parancsnok, lassanként ugyan, mégiscsak új eljárást szándékozik bevezetni, amely sehogyan sem fér a fejébe ennek a korlátolt tisztnek. Ebből a gondolatmenetből kiindulva az Utazó megkérdezte: – Jelen lesz a parancsnok az ítélet-végrehajtásnál?

– Nem biztos – mondta a tiszt; a nyílt kérdés kínosan érintette, s barátságos arca eltorzult. – Éppen ezért kell sietnünk. Sőt, bármennyire sajnálom is, kénytelen leszek rövidebbre fogni magyarázatomat. De hiszen holnap, ha a gépezetet újra megtiszították – egyetlen hibája, hogy nagyon bepiszkolódik –, pótlólag még adhatok alaposabb felvilágosítást. Most tehát csak a legszükségesebbet. Ha az illető már az ágyon fekszik, s az ágy rezgésbe jött, leeresztik a testre a boronát. A borona önműködően úgy áll be, hogy épp csak tűhegyeivel ér a testhez; ha megtörtént a beállítás, ez az acélsodrony itt tüstént rúddá merevül. És most elkezdődik a játék. Az avatatlan szem külsőre semmi különbséget sem lát a büntetések fajtái között. A borona látszólag egyformán dolgozik. Rezegve szúrja be tűit a testbe, amely ezenkívül az ágy mozgásától is rezeg. Hogy az ítélet végrehajtásának felülvizsgálását mindenkinek lehetővé tegyük, a boronát üvegből készítettük. Némi technikai nehézséget okozott a tűk beszerelése, de sok kísérlet után sikerült. Nem riadtunk vissza semmi fáradságtól. És most az üvegen át mindenki láthatja, hogyan vésődik be a testbe a felirat. Nincs kedve közelebb jönni, és megnézni a tűket?

Az Utazó lassan fölállt, odament, és a borona fölé hajolt.

– Kétfajta tűt láthat – mondta a tiszt – sokféle elrendezésben. Minden hosszú tű mellett van egy rövid. A hosszú ugyanis ír, a rövid pedig vizet fröcsköl, hogy lemossa a vért, és illandóan tisztán tartsa az írást. A véres vizet aztán itt kis lefolyókba vezetjük, és végül ebbe a főcsatornába ömlik, amelynek lefolyócsöve a gödörbe torkollik.

A tiszt pontosan mutatta az utat: merre kell lefolynia a véres viznek. Hogy magyarázatát szemléletesebbé tegye, még a két tenyerét is odatartotta a lefolyócső torkolatához, mintha fölfogná a vizet, s az Utazó ekkor felkapta fejét, és hátrálva, tapogatózva akart visszamenni székéhez. S ekkor rémülten vette észre, hogy akárcsak ő, az elítélt is engedett a tiszt hívásának, hogy nézze meg közelről a borona berendezését. Katona-őrét, aki elaludt, a láncnál fogva kissé előrébb húzta, és ő is az üveg fölé hajolt. Látható volt, hogy tétován nézelődve keresi, amit a két úr épp az imént figyelt meg, és hogy magyarázat híján neki ez nem sikerül. Ide hajolt, oda hajolt. Tekintete újra meg újra végigsiklott az üvegen. Az Utazó vissza akarta zavarni, mert amit tett, valószínűleg büntetendő cselekmény volt. A tiszt azonban fél kézzel visszahúzta az Utazót, másik kezével fölkapott a sáncról egy göröngyöt, és a katonához vágta. Az hirtelen fölriadt, látta, mire vetemedett az elítélt, ledobta fegyverét, erősen megvetette lábát a földön, visszarántotta az elítéltet, úgyhogy az rögtön elesett, s aztán lenézett rá, ahogy ott fetrengett csörömpölő láncaiban.

– Állítsd talpra! – kiáltott az őrre a tiszt, mert észrevette, hogy az elítélt túlságosan is magára vonta az Utazó figyelmét. Az Utazó még a boronával sem törődött, áthajolt rajta, és csak azt akarta megállapítani, mi történik az elítélttel. – Legyen rá gondod! – kiáltotta oda újból a tiszt. Futva megkerülte a gépezetet, ő maga is az elítélt hóna alá nyúlt, és – bár az többször is elcsúszott – a katona segítségével talpra állította.

– Most már mindent tudok – mondta az Utazó, amikor a tiszt megint visszatért hozzá.

– Kivéve a legfontosabbat – mondta a tiszt, megragadta az Utazó karját, és a magasba mutatott: – Ott, a rajzolóműben van a borona mozgását szabályozó hajtószerkezet, és ezt a hajtóművet arra a rajzra állítjuk, amelyre az ítélet szól. Én most is a régi parancsnok rajzait használom. Itt vannak