Robert Musil

Törless iskolaévei

– részlet –

fordította
Petra-Szabó Gizella

Magvető Zsebkönyvtár
[37]

Kötetünkben az Európa Könyvkiadó 1996-os Európa Diákkönyvtár kiadásának javított szövegét közöljük.

A mű eredeti címe:
Robert Musil: Die Verwirrungen des Zöglings Törleß
A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Rowohlt Verlag, Hamburg, 1957

© Petra-Szabó Gizella örökösei, 2026

„Mihelyt kimondunk valamit, sajátos módon megfosztjuk értékétől. Azt hisszük, a mélység mélyébe merültünk alá, s amikor újra felbukkanunk, sápadt ujjunk hegyén a vízcsepp nem hasonlít többé a tengerre, amelyből származik. Azt hisszük, csodálatos kincsek bányájára leltünk, de mire ismét napvilágra kerülünk, kezünkben nincs más, csak hamis kő és üvegcserép; és a sötétség mélyén mégis változatlanul fénylik a kincs.”

(Maurice Maeterlinck: A szegények kincse)

Kis állomás az Oroszországba vezető vasútvonalon.

Végtelen egyenesen – a széles vasúti töltés sárga kavicsában – két párhuzamos sínpár futott mindkét irányban, a sínek mentén pedig, mint valami piszkos árnyék, a fáradt gőz földbe égett, sötét csíkjai.

Az alacsony, olajfestésű állomásépület mögött széles, kikoptatott út vezetett a vasúti feljáróhoz. Szélei belevesztek az összevissza taposott földbe, s csak az akácokról lehetett felismerni, amelyek szomorúan sorakoztak kétoldalt, porban és koromban szomjan halt leveleikkel.

Talán ez a sok szomorú szín okozta, talán a délutáni nap fakó, fáradt, párától sápadt fénye, hogy a tárgyakban is, az emberekben is volt valami közönyös, valami élettelen és gépies, mint egy bábszínházi jelenetben. Szabályos időközökben, újra meg újra kilépett irodájából az állomásfőnök, s mindig ugyanúgy fordítva fejét, végignézett a hosszú szakaszon, de az őrház csak nem jelezte a határon megkésett gyorsvonat közeledtét; majd mindig ugyanazzal a kézmozdulattal elővette zsebóráját, fejét csóválta, és visszatért a házba – öreg templomtornyokon lépnek így elő és bújnak vissza a bábuk, valahányszor egy óra letelik.

A sínek és az épületek között, a keményre döngölt sávon fiatalemberek vidám társasága közeledett, jobbról-balról egy idősebb házaspárt fogtak közre, s ez a házaspár volt kissé hangos beszélgetésük középpontja. De a kis csoport jókedve sem volt igazi; vidám nevetésük szinte már néhány lépés után elnémult, mintha valami láthatatlan, szívós ellenállás földre kényszerítette volna.

Törless udvari tanácsos felesége, mert ő volt a negyven év körüli hölgy, sűrű fátyla mögé rejtette sírástól kissé kivörösödött, szomorú szemét. Elérkezett a búcsú ideje. Bizony nehezére esett ismét és oly hosszú időre idegenekre hagyni egyetlen gyermekét, s lemondani arról, hogy maga őrködjék védelmezőn felette.

Mert a kisváros igen messze volt a fővárostól – az ország keleti részének gyéren lakott, esőben szegény vidékén.

Törlessnének azért kellett beletörődnie, hogy fiát e messzi, barátságtalan idegenben tudja, mert a városnak híres konviktusa‍¹ volt, még a múlt században létesült kegyes adományokból, s azóta is meghagyták, talán hogy a nagyváros rontásától megóvják a serdülő ifjúságot.

Mert az ország legjobb családjaiból való fiúk nevelkedtek itt, s az intézetet elhagyva ki egyetemre iratkozott, ki a hadseregbe lépett, vagy állami szolgálatba állt, s mindezekhez – csakúgy, mint a jó társasággal való érintkezéshez – kitűnő ajánlólevélnek számított, ha valaki a w.-i konviktusban nőtt fel.

Négy évvel ezelőtt a Törless szülők is elhatározták, hogy engednek fiuk sürgető kérésének, és felvétetik őt az intézetbe.

Ezért az elhatározásért később sok könnyel kellett fizetniök. Mert a kis Törlesst, szinte abban a pillanatban, hogy az intézet kapuja visszavonhatatlanul bezárult mögötte, megrohanta a szörnyű, szenvedélyes honvágy. Sem a tanítás órái, sem a játék a park terebélyes és dús pázsitos térségein, sem a növendékek egyéb szórakozásai nem kötötték le figyelmét, alig vett részt bennük. Mintha mindent valami fátyolon át látott volna; már napközben is nagy keservesen tudta csak legyűrni a makacs zokogást, és esténként mindig könnyek között aludt el.

Leveleket írt haza majd mindennap, és csak ezekben a levelekben élt; minden egyéb, amit tett, élettelennek, jelentéktelennek látszott előtte – közömbös állomásnak, mint amilyenek a vonalak az óra számlapján. Mikor azonban írt, valami kitüntetőt, valami különlegeset érzett, mintha egy csudálatosan sugárzó napokkal és színekkel elárasztott sziget emelkednék ki benne a szürke észlelések tengeréből, amely reggeltől estig közömbösen és hidegen áradt körülötte. És valahányszor napközben a játék vagy a tanítás idejében arra gondolt, hogy este majd levelet ír, úgy érezte, mintha aranykulcsot rejtegetne egy láthatatlan láncon, és ezzel, ha majd senki sem látja, titokzatos kertek kapuit fogja kinyitni.

A különös ebben az, hogy ez a szülei iránt oly hirtelen támadt emésztő vonzalom neki magának is új és idegenszerű volt. Azelőtt mit sem tudott róla, szívesen és önként ment az intézetbe, sőt még nevetett is, amikor anyja az első búcsúzáskor nem tudott uralkodni a könnyein, csak miután néhány napig egyedül volt, s elég jól is érezte magát, akkor tört fel benne hirtelen és elemi erővel.

Azt hitte, honvágy; sóvárgás a szülei után. Pedig valójában sokkal bizonytalanabb érzés volt ez, sokkal összetettebb. Mert „vágyának tárgya”, a szülők képe tulajdonképpen nem is létezett már. Arról a plasztikus, nem pusztán gondolati emlékről beszélek, mikor testi valóságában látjuk a szeretett személyt, mert valamennyi érzékünkhöz szól, és valamennyi érzékünk megőrzi, amikor az ember semmit sem tehet, hogy ott ne érezné maga mellett némán és láthatatlanul a másikat. Ez az emlék hamar csillapodott benne, ahogy a hang is ott reszket még kicsit a levegőben, azután elhal. Törless az ő „kedves, drága szülei” képét – így szólította őket gondolatban – akkoriban már nem tudta felidézni. S ha mégis megpróbálta, csak a határtalan fájdalom jelentkezett, büntetésül, amiért annyira kívánta ezt a fájdalmat, s makacsul fogva tartotta, mert egyszerre volt perzselő kín és vigasztaló gyönyör. Az, hogy szüleire gondolt, így mindinkább puszta ürüggyé vált, hogy ezt az önző szenvedést felszíthassa magában, és bezárkózhassék gyönyörteli gőgjébe, mint valami elhagyatott kápolnába, ahol száz gyertya lángja és pingált szentek száz szeme hint tömjénfüstöt az önkorbácsolók fájdalmai közé.

„Honvágya” később, ahogy lassanként gyengült, csillapodott, elég tisztán meg is mutatta igazi arcát. Elmúlása nem hozta meg a várva várt megnyugvást, hanem ürességgel árasztotta el az ifjú Törless lelkét. És ebből a semmiből, ebből az ürességből értette meg, hogy nem puszta honvágy volt az, amit elveszített, hanem valami érték; egyfajta lelkierő – valami, ami a fájdalom ürügyén kivirágzott benne.

De már elmúlt; az első magasabb rendű boldogság forrásának el kellett apadnia ahhoz, hogy Törless megtalálja.

Ekkortájt eltűntek leveleiből az ébredező lélek szenvedélyes hangjai; helyüket aprólékos beszámolók töltötték be az intézeti életről és az újonnan szerzett barátokról.

Ő pedig kifosztottnak és kopárnak érezte magát, mint egy fiatal fa, amely még gyümölcstelen virágzása után az első telet megéli.

De szülei nem nyugtalankodtak. Szilárdan és okoskodás nélkül szerették őt, valami természetes állati gyengédséggel. Valahányszor véget ért a szünidő, és Törless visszament a konviktusba, a tanácsosné nem találta helyét a házban; üres volt minden, és kihalt; még napokkal a látogatás után is könnyes szemmel járt-kelt a szobákban, itt-ott becézőn megsimogatva a tárgyakat, amelyeken előbb fiacskája keze vagy tekintete pihenhetett. És mindketten tűzbe mentek volna érte.

Leveleinek gyámoltalan meghatottsága és ez a szenvedélyes, dacos gyász elszomorította, feszült érzékenységgel töltötte el őket, így aztán nem csoda, ha megörültek a derűs, könnyed, felelőtlen hangnak, amely az előbbit követte, s abban a hitben, hogy most egy válság végére jutnak, erejükhöz mérten maguk is támogatták.

Sem egyik, sem másik jelenségben nem ismerték fel a lelki kibontakozás első tüneteit; a bánatot is, megnyugvást is inkább az adott körülmények természetes következményének tekintették. Hogy mindez a fiatal, magára hagyott ember első, sikertelen kísérlete belső erőinek kibontására – ez elkerülte figyelmüket.

Törless pedig egyre nyugtalanabb lett, s hiába tapogatózott itt is, ott is valami újat, valami támaszt keresve.

Ennek az időnek egyik epizódja jellemző arra a későbbi fejlődésre, amely akkoriban még csak készülődött Törless lelkében.

Egy szép napon ugyanis az intézet növendékei sorába lépett az ifjú H. herceg, aki az ország egyik legbefolyásosabb, legrégibb és legkonzervatívabb nemesi családjából származott.

A többiek unalmasnak és affektáltnak találták szelíd tekintetét, s mert ha megállt, fél csípőjét kinyomta, és beszéd közben álmatagon játszott ujjaival, nőiesnek csúfolták. De különösen amiatt gúnyolták, hogy nem a szülei hozták a konviktusba, hanem addigi nevelője, egy szerzetes, X. Y. doctor theologiae.‍²

De Törless már az első pillanatban felfigyelt rá. Jóllehet egy udvarképes herceg mindenképp feltűnt volna neki, kétségtelen azonban, hogy az új jövevény merőben más ember is volt, mint akiket addig a konviktusban megismert.

Mintha még mindig az ódon nemesi kastély s az ájtatos lelkigyakorlatok csendje vette volna körül. Puha, sima taglejtésekkel járt; szűkre szabott, takarékos mozdulatokkal, mint aki megszokta, hogy biztos léptekkel haladjon végig üres termek hosszú során, ahol mások minduntalan beleütköznének az üres tér láthatatlan kiszögelléseibe.

Törless számára tehát a herceggel való érintkezés rafinált pszichológiai élvezetek forrása lett. Elsajátíthatta általa az emberismeretnek azt a fajtáját, amelynek birtokában a másikat hanghordozásából vagy abból, ahogyan valamit kezébe vesz, vagy hallgatásának árnyalataiból, vagy testtartásának kifejezéséből, ahogyan az adott térhez alkalmazkodik – egyszóval lelki-emberi mivoltának ebből a változékony, alig megfogható s mégis egyedül valódi és biztos formájából ismerjük fel, amely mint puszta vázat borítja a magot, a megfoghatót és megnevezhetőt; és élvezzük, amit felfedeztünk, még szellemi énjétől elvonatkoztatva.

Törless úgy élt ebben a rövid időszakban, mint valami idillben. Nem ütközött meg új barátja vallásosságán, habár az ilyesmi tőle, aki polgári-szabadgondolkodó családból származott, tulajdonképp teljességgel idegen. Egyszerűen tudomásul vette, sőt a herceg különös erényének tekintette, mert teljesebbé tette ennek az embernek a lényét, amelyet ő a magáétól merőben különbözőnek, de azzal összehasonlíthatatlannak is vélt.

Valahogy úgy érezte magát a herceg társaságában, mint egy félreeső kápolnában, ahová ugyan, ha meggondolja, ő semmiképpen sem illett, ezt azonban elhomályosította az élvezet, hogy egyszer templomablakon át nézheti a világot, s tekintetét addig jártathatja a haszontalan aranyozott díszítéseken, amelyek ennek az embernek a lelkében felhalmozódtak, míg csak valami homályos képe ki nem alakul róla – mintha ujjával egészen céltalanul egy szép, de titkos törvények szerint csavarodó arabeszk vonalait követné.

Aztán váratlanul kenyértörésre került a sor.

Ostoba dolog volt, és ezt Törless be is vallotta önmagának.

Mert egyszer mégis sor került a vallási vitára. És abban a pillanatban tulajdonképpen minden elveszett már. Törless értelme, mintegy elszakadva tőle, feltartóztathatatlanul rontott neki a törékeny hercegnek. Elárasztotta gúnyos józansággal, barbár módon szétrombolta azt a filigrán épületet, amelyben a másik lelke otthonos volt; s végül haragban váltak el.

Többé nem is szóltak egymáshoz. A lelke mélyén Törless is tudta, hogy valami esztelenséget művelt; homályos érzései sejtették vele, hogy az értelem kíméletlen mércéje idő előtt összezúzott valami finom, törékeny boldogságot. De ez olyasmi volt, amiről nem tehetett. S ha maradt is benne mindig valami sóvárgás az elmúlt napok után – úgy látszik, új áram sodorta magával, és mindjobban eltávolította tőlük.

Kevéssel ezután a herceg el is hagyta a konviktust, mert már nem érezte ott jól magát.

Most azután üres és unalmas volt Törless körül minden. Közben azonban idősebb is lett, s a férfivá érés erői egyre növekedtek benne. Fejlődésének ebben a szakaszában újabb barátságokat kötött, amelyek későbbi életében rendkívül fontos szerephez jutottak. Így lettek barátai Beineberg és Reiting, Moté és Hofmeier – az ő társaságukban kísérte ma délután az állomásra szüleit.

Érdekes, hogy ezek voltak a legvásottabb fiúk Törless korosztályában, bár tehetségesek és természetesen jó házból valók, de olykor a durvaságig vadak és bárdolatlanok. S hogy mégis ez a társaság kerítette hatalmába, annak talán saját önállótlansága volt az oka, amely nőttön-nőtt, amióta a herceggel való barátsága megszakadt. Sőt egyenes folytatása volt ez a barátság a herceggel való szakítás útjának, hiszen, mint már maga a szakítás is, menekülést jelentett a már túlságosan szubtilis‍³ érzelgősség világából, amellyel szemben új barátainak lénye maga volt az izmos, egészséges életbölcsesség.

Törless tökéletesen átengedte magát befolyásuknak, mert szellemi állapota körülbelül így festett: a gimnáziumban ilyenkor már Goethét, Schillert, Shakespeare-t olvastak, de talán már a moderneket is. Mindez félig megemésztett állapotban visszaszivárog az ujjak hegyén át a papírra. Antik tragédiák születnek így, meg a legérzékenyebb líra, amely egész oldalas interpunkciók köntösében, mintegy az áttört csipke kézimunkák leheletfinomságában jelenik meg; csupa önmagában nevetséges dolog, mely azonban a fejlődés biztonságát tekintve felmérhetetlen értékű. Mert ezek a kölcsönvett érzések és ezek a kívülről jött asszociációk segítik át a fiatalembert bizonyos évek veszélyes lelki ingoványán, amikor már fontos, hogy jelentsen valamit önmaga számára, de belül még semmi sem kész abból, ami jelentékeny lehetne. Hogy ebből azután az egyik emberben több, a másikban meg talán kevesebb marad meg, az már közömbös, hiszen később már mindenki a maga erejéből megbirkózhat önmagával, csak az átmenet korában fenyegeti veszély. Mert ha egy ilyen fiatalember egyszer csak rádöbbenne, milyen nevetséges az ő egész nagy személyisége, megnyílna alatta a föld, vagy lezuhanna, mint a felriasztott holdkóros, aki semmit se lát, csak az alatta tátongó űrt.

Ez illúzió, ez a fejlődés kedvéért elkövetett csalás hiányzott a konviktus életéből. A könyvtárban megvoltak ugyan a klasszikusok, de ezeket unalmasnak tartották, egyébként pedig csak érzelgős novellásköteteket vagy humortalan katonahumoreszkeket lehetett találni.

A kis Törless valamennyit végigolvasta, valósággal szomjasan vetette magát a könyvekre; ideig-óráig még tovább is élt benne egy-egy banálisan érzelmes jelenet, de hatása, igazi hatása egyéniségére nem volt.

Akkoriban úgy látszott, nincs is egyénisége.

Olvasmányai hatására maga is írt néha kisebb elbeszéléseket, vagy hozzáfogott egy romantikus eposzhoz. Arca ilyenkor kipirult, annyira felizgatták a hősök szerelmi gyötrelmei, pulzusa gyorsabban vert, szeme fénylett.

Amint azonban letette a tollat, vége volt mindennek; szelleme bizonyos értelemben csak munka közben élt. Ezért is tudott Törless bármikor, bárki felszólítására verset vagy elbeszélést írni. Az írás felizgatta, hanem egészen komolyan azért sohasem vette, és nem is tartotta fontosnak. Egyénisége semmit sem vett át írásaiból, és írásaiban sem volt semmi egyéniségéből. Olyan érzelmek, amelyek túllépték a közöny határát, csak külső hatásra ébredtek benne, amint a színésznek is szüksége van mindig a szerep kényszerére.

Érzelmei az ész reakciói voltak. Az a valami azonban, amit az ember a másik ember jellemének vagy lelkének, levegőjének vagy hangszínének érez; amihez mérten tehát gondolatok, elhatározások vagy cselekedetek alig jelenthetnek valamit, mert esetlegesek és változtathatók; egyszóval az, ami például Törlesst minden észszerű meggondoláson túl a herceghez fűzte – ez a rejtett, mozdíthatatlan háttér erre az időre végképpen elveszett számára.

Barátainak egyáltalán nem voltak ilyen igényei. Őket tökéletesen kielégítették a sport állatias örömei, mint ahogyan a gimnáziumban az irodalommal való játszadozás tölti be ugyanezt a szerepet.

Törless azonban az egyikhez túlságosan szellemi lény volt, a másikban viszont a kívülről kölcsönzött szenvedélyek nevetségessége taszította; olyan érzékenység volt ez, amilyet csak az intézeti élet fejleszt ki növendékeiben azzal, hogy örökös készenlétet követel tőlük viszályra és verekedésekre. Törless egész lényén valami bizonytalanság uralkodott el, valami belső tehetetlenség, ami nem engedte, hogy önmagára találjon.

Újabb barátai féktelenségükkel vívták ki csodálatát. S mivel becsvágyó volt, olykor túltenni is megpróbált rajtuk. De félúton mindig megtorpant, ezért aztán sokat gúnyolták. Egész élete tulajdonképpen másból sem állt ebben a válságos periódusban, mint abból a mindegyre megújuló igyekezetből, hogy durva és nála annyival férfiasabb barátait utolérje, s ugyanakkor valami mélységes közönyből is ezzel az igyekezettel szemben.

Mostanában, ha szülei meglátogatták, csendesen és félénken viselkedett, amíg magukban voltak. Anyja gyöngédségeit mindig elhárította valamilyen ürüggyel. Valójában pedig szívesen elfogadta volna a cirógatásokat, de szégyellte magát, mintha folyton magán érezné barátai tekintetét.

Szülei ebben nem láttak egyebet kamaszos szegletességnél.

Délutánra azután megérkezett az egész hangos sereg. Ilyenkor kártyáztak, ettek, ittak, anekdotákat meséltek a tanárokról, és szívták a cigarettákat, amelyeket az udvari tanácsos úr hozott a fővárosból.

A szülőknek örömet szerzett a vidám hangulat, és megnyugtatta őket.

Hogy Törless életében másféle órák is akadnak, azt egyikük sem sejtette. Pedig ezek egyre sűrűbben jelentkeztek az utóbbi időben. Voltak pillanatok, amikor Törless számára teljesen közömbössé vált az intézeti élet. Ilyenkor megolvadt benne a mindennapos gondok enyve, és életének órái, elvesztvén belső összefüggésüket, széthullottak.

Gyakran üldögélt gondolatai homályában, mintegy önmaga fölé hajolva.

Ezúttal is két napig tartott a látogatás. Ettek, cigarettáztak, sétakocsikáztak – s most végül a gyorsvonatra vártak, amely hazaviszi a szülőket a fővárosba.

Halk morajjal adták hírül a sínek a gyorsvonat közeledtét, s a jelzőgong az állomásépület tetejéről kérlelhetetlenül kongott a tanácsosné fülébe.

– Akkor hát, ugye, vigyáz az én fiacskámra, kedves Beineberg? – fordult Törless udvari tanácsos az ifjú Beineberg báróhoz, egy hosszú, csontos legényhez, akinek szörnyen elállt a füle, de kifejező, okos szeme volt.

A kis Törless bosszús fintorral fogadta, hogy így gyámság alá helyezik, Beineberg meg, mintha hájjal kenegetnék, kárörvendő vigyorral.

– Egyáltalán, mindnyájukat kérem – fordult most már a többiekhez is az udvari tanácsos –, azonnal értesítsenek, ha a fiammal történne valami.

Erre már mégiscsak megszólalt az ifjabb Törless, végtelenül unott hangon:

– Ugyan, papa! Mi történhetne velem? – bár hozzászokott már, hogy minden búcsúzáskor el kell szenvednie az atyai gondoskodás efféle túlzásait.

A többiek összeverték sarkantyúikat, katonásan megrántották oldalukon a kecses kardot, az udvari tanácsos pedig még hozzáfűzte:

– Mindig történhet valami, és az a tudat, hogy azonnal értesítenek, nagyon megnyugtató. Végeredményben még az is előfordulhat, hogy írni sem tudsz.

Ekkor befutott a vonat. Törless udvari tanácsos megölelte fiát, Von Törlessné asszony arcára szorította a fátyolt, hogy elrejtse könnyeit, a barátok sorra köszönetet mondtak, és a kalauz becsukta a vagon ajtaját.

A szülők még egyszer megpillantották az intézet épületének magas, kopár hátsó frontját és a parkot körülzáró, végtelen óriásfalat, aztán jobbról-balról csak szürkésbarna szántóföldek szaladtak a sínek mellett, s néha egy-egy árva gyümölcsfa.

A fiatalemberek ezalatt elhagyták a pályaudvart, s az út két oldalán haladtak libasorban – hogy legalább a sűrűjét kikerüljék a pornak – a város felé, szótlanul.

Öt óra múlt; a földek felett komoran és hidegen közeledett valami – az este előfutára.

Törlesst megrohanta a szomorúság.

Talán szülei távozása okozta, de az is lehet, hogy csak az az elutasító, tompa melankólia, amely most körös-körül az egész természetre ránehezedett, s már néhány lépésnyi távolságra elmosta a tárgyak alakját súlyos, fénytelen színeivel.

Ez az iszonyatos közöny már egész délután ott lapult mindenen, s most a síkságon keresztül kúszott közelebb, nyálkás szalagként húzva maga mögött a feltört ugarokra és ónszürke répaföldekre tapadó ködöt.

Törless nem nézett se jobbra, se balra, de érezte. Mindig a nyomokba lépett, amelyek frissen nyíltak a porban az előtte haladó lába alatt, és úgy érezte, nem is tehetne másként, mintha egész életét átnyalábolná valami kőkarú kényszer, és beleszorítaná ezekbe a lépésekbe, ebbe az egyetlen irányba ezen az egyetlen, porban húzódó keskeny sávon.

A kereszteződéseknél, ahol megálltak, elmosódó kerek foltban olvadt össze az út egy másikkal; féloldalára dőlt, korhadt útjelző nyúlt a levegőbe – ez a környezetéből kirívó ferde vonal úgy hatott Törlessre, mint valami kétségbeesett sikoltás.

Továbbmentek. Törless a szüleire gondolt, az ismerősökre, az életre. Ebben az órában vendégséghez öltöznek vagy színházba készülődnek. Utána vendéglő; kis zenekar játszik, és egy kicsit benéznek még a kávéházba. Az ember megismerkedik valakivel. Egy gáláns kaland reggelig elég. Az élet mint valami csodálatos kerék, minden fordulattal újat, váratlant pörget az ember lába elé…

Törless felsóhajtott erre a gondolatra, s minden lépésnél, amely közelebb vitte az intézet szűk falaihoz, összébb szorult benne valami.

Mintha már hallaná a harangjelt. Mert semmitől sem reszketett úgy, mint ettől a harangjeltől, amely visszavonhatatlanul véget vet a napnak – mint egy késszúrás.

Igaz, sohasem történt semmi; órái szürke közönyben teltek, egyik a másikra, de most, hogy ezt a harang gúnyos kongatása még meg is pecsételte, Törless reszketni kezdett tehetetlen dühében önmaga ellen, sorsa ellen, elveszett napja ellen.

Mert most már nem is történik semmi, tizenkét órán át nem történhet semmi, tizenkét órán át halott vagy… ezt jelentette a harangjel.

Alighogy csoportjuk az első, kunyhóforma házakhoz ért, Törless megszabadult sötét gondolataitól. Hirtelen érdeklődéssel felkapta fejét, és feszült figyelemmel bámult a kis piszkos épületek párás belsejébe.

Legtöbbjének ajtajában kinn álltak a nők, ki kötényben, ki durva vászoningben, széles, piszkos lábukat és meztelen, barna karjukat mutogatva.

A fiatalabbak és virgoncabbak csoportjai felől vaskos, szláv trágárságok röpködtek. A nők oldalba bökték egymást, és vihogtak a „fiatalurakon”. Egyik-másik felvisított, ha elmenőben túl merészen kaptak a melléhez; volt, aki hangos nevetéssel szitkozódott, ha combjára csaptak. Akadtak olyanok is, akik csak a szemüket meresztették dühösen az elsietők után; a gazda pedig zavartan mosolygott – félig bizonytalan, félig elnéző mosolyával –, ha véletlenül ő is ott volt.

Törless nem vett részt barátai koraérett, férfias hetvenkedésében.

Részben azért, mert mint a legtöbb egyetlen gyerek, a nemi dolgokban ő is félszegen viselkedett, de főként azért, mert érzékisége más természetű volt, mint barátaié – rejtettebb, hatalmasabb, sötétebben árnyalt, és nehezebben tudott megnyilvánulni.

Mialatt a többiek szemérmetlenül kötekedtek a nőkkel, inkább csak virtusból, mint valódi kívánságból – addig a hallgatag kis Törless lelkét igazi, szemérmetlen vágy korbácsolta fel.

Szeme úgy égett, hogy amint a kis ablakokon és a szűk kapukon át a házak belsejébe nézett, mintha selyemháló vibrált volna a szeme előtt.

Gyerekek henteregtek csaknem meztelenül az udvar piszkában, odébb egy asszony dolgozott, s térdhajlata kivillant a szoknya alól, amott súlyos mell feszült a vászon ráncaiban. És mintha minderre még ránehezedne valami teljesen idegen, állatias, fülledt nyomás – lomha, fojtó levegő áradt a házak bejáratából, s Törless mohón szívta magába.

Régi festmények jutottak eszébe, amiket múzeumokban látott, és nemigen értett. Valamit várt. Mint ahogy akkor, a képek előtt állva is mindig várt valamit, ami azonban sohasem következett be. Mit várt…? Valami meglepetést, valami soha nem látottat; valami rendkívüli pillanatot, amelyről azonban a legcsekélyebb elképzelése sem volt; valami szörnyűséges és állatiasan érzéki élményt, hogy karmokat mélyesszen a húsába, s úgy ragadja el, s már puszta látványával szedje ízekre őt; egy élményt várt, amelynek valami, most még homályos módon, köze van a nők piszkos kötényéhez, érdes kezéhez és szobáik alacsony mennyezetéhez, és… és valami beszennyeződéshez is, itt az udvar piszkában… Nem, nem… most csak a tüzes selyemhálót érezte szeme előtt; a szavak nem fejezhetik ki; hiszen annyira nem rossz, mint amilyenné a kimondott szó teszi; inkább csak valami némaság… a torok összeszorulása… egy alig észrevehető gondolat, és csak hogyha mindenáron szavakkal akarnánk kifejezni, akkor lenne olyanná; de akkor is csak messziről, csak annyira hasonlítana, mint valami ezerszeres nagyításban, ahol nemcsak tagoltabban látni mindent, ami a képen van, hanem olyasmit is látni, ami pedig rajta sincs… És mégis, milyen szégyenletes volt… … …

Jegyzetek

1 Diákotthona.

2 A hittudományok doktora (latin).

3 Kifinomult.

A Magvető Zsebkönyvtárban megjelent

[1] Ottlik Géza: Iskola a határon

[2] Tar Sándor: A mi utcánk

[3] Kertész Imre: Sorstalanság

[4] Konrád György: A látogató

[5] Tar Sándor: Szürke galamb

[6] Franz Kafka: A kastély

[7] Gion Nándor: Virágos Katona

[8] Fejes Endre: Rozsdatemető

[9] Mosonyi Aliz: Boltosmesék

[10] Gion Nándor: Rózsaméz

[11] Agota Kristof: Trilógia

[12] Samuel Beckett: Watt

[13] Mihail Bulgakov: Egy fiatal orvos feljegyzései

[14] Gion Nándor: Ez a nap a miénk

[15] Rubin Szilárd: Csirkejáték

[16] Ottlik Géza: Hajnali háztetők

[17] Thornton Wilder: Szent Lajos király hídja

[18] Gion Nándor: Aranyat talált

[19] Tar Sándor: Lassú teher

[20] Virginia Woolf: Flush

[21] Iszaak Babel: Odesszai történetek

[22] Rubin Szilárd: Mulatság a farkasveremben

[23] Ivan Szergejevics Turgenyev: Tavaszi vizek

[24] Molnár Ferenc: A kék huszár

[25] Tar Sándor: A térkép szélén

[26] Mosonyi Aliz: Magyarmesék

[27] Esterházy Péter: A szavak csodálatos életéből

[28] Szép Ernő: Ádámcsutka

[29] Kardos G. György: Avraham Bogatir hét napja

[30] Esterházy Péter: Hrabal könyve

[31] Rubin Szilárd: Római Egyes

[32] Giovanni Giacomo Casanova: Szökés az Ólombörtönből

[33] Karinthy Frigyes: A jövőbelátó gép

[34] Lakatos Menyhért: Füstös képek

[35] Daniel Katz: Amikor nagyapám átsíelt Finnországba

[36] Kosztolányi Dezső: Pacsirta

[37] Robert Musil: Törless iskolaévei

[38] E. T. A. Hoffmann: A Homokember

[39] W. Somerset Maugham: Eső

A Magvető Kiadó keresi Petra-Szabó Gizella műfordító jogutódait, akiket mind ez idáig nem sikerült felkutatnia. A részükre járó honoráriumot a Kiadó elkülönített számlán kezeli. A Kiadó kéri, hogy aki információval rendelkezik a keresett személyről vagy személyekről, jelentkezzen a következő e-mail-címen: magveto.kiado@lira.hu.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4744 6
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL